Лорън Уайзбъргър
Да играеш без правила

Превод от английски: Деница Райкова, 2016

chitanka.info

На Сидни, Ема, Сейди и Джак. Обичам всички ви толкова много!

1
Не всичко е цветя и рози

„Уимбълдън“

юни 2015 г.

Не всеки ден се случва жена на средна възраст със спретнат кок и лилав полиестерен костюм да ти нареди да си вдигнеш полата. Гласът й бе рязък, типично по британски. Въплъщение на деловитостта.

След като хвърли поглед към треньорката си, Марси, Чарли повдигна краищата на плисираната си бяла пола и зачака.

— По-високо, ако обичате.

— Уверявам ви, всичко е наред там долу, мадам — каза Чарли колкото можеше по-вежливо.

Очите на служителката се присвиха до непоколебима гримаса, но тя не каза нито дума.

— Чак догоре, Чарли — заповяда Марси строго, но бе очевидно, че се опитва да сдържи усмивката си.

Чарли вдигна полата и разкри ластика на белите шорти от ликра, които носеше отдолу.

— Нямам бельо, но са с двойна подплата. Независимо колко се потя, никой няма да види нищо непристойно.

— Много добре, благодаря ви. — Служителката записа нещо в жълтия си бележник. — Сега тениската, ако обичате.

Хрумнаха й поне още дузина шеги — че е същото като да отидеш на гинеколог, само че по екип за тренировка; че няма навика да показва бельото си на някого още на първата среща, и т.н. — но Чарли се въздържа. Хората от „Уимбълдън“ се бяха държали гостоприемно и вежливо с нея и целия й антураж, но никой не можеше да ги обвини, че имат чувство за хумор.

Дръпна тениската си толкова нагоре, че тя закри по-голямата част от лицето й.

— Спортният ми сутиен е направен от същата материя. Напълно непрозрачен във всяко отношение.

— Да, виждам — промърмори жената. — Проблемът е само с тази цветна ивица около долната част.

— Ластикът ли? Светлосив е. Не съм сигурна, че това се брои за цвят — каза Марси. Тонът й беше равен, но Чарли долови съвсем лека нотка на раздразнение.

— Да, но трябва да го измеря. — Служителката извади прост жълт шивашки метър от малка чантичка, която носеше прикрепена върху униформения си костюм, и внимателно го обви около гръдния кош на Чарли.

— Свършихме ли вече? — обърна се Марси към служителката: раздразнението й вече бе явно.

— Почти. Госпожице, шапката, предпазните ленти за китките и късите чорапи са все приемливи. Има само един проблем — каза служителката и стисна устни. — Обувките.

— Какви обувки? — попита Чарли. От „Найки“ бяха положили всички усилия обикновените й маратонки да бъдат пригодени така, че да се вписват в строгите стандарти на „Уимбълдън“.

Обичайните й екипи в жизнерадостни, ярки цветове бяха заменени изцяло с бели: никакво кремаво, никаква слонова кост, никакво мръснобяло, а бяло. Кожата около зоната на пръстите, която ги предпазваше от хлъзгане, бе чисто бяла. Връзките й бяха бели, чисто бели, абсолютно бели.

— Обувките ви. Подметката е почти изцяло розова. Това е нарушение.

— Нарушение ли? — попита слисано Марси. — Страничните, задните, горните части и връзките са напълно бели, точно според правилата. Логото на „Найки“ е дори по-малко от изискваното. Не е възможно да правите проблем заради подметките!

— Страхувам се, че толкова големи цветни ивици не се допускат дори на подметките. Правилото позволява ивица с ширина от един сантиметър.

Обзета от паника, Чарли се обърна към Марси, която вдигна ръка:

— Какво предлагате да направим, госпожо? Тази млада жена трябва да бъде на Централния корт след по-малко от десет минути. Да не би да ми казвате, че не може да носи маратонките си?

— Разбира се, че трябва да е с маратонки, но според правилата не може да носи тези.

— Благодаря ви за това пояснение — процеди Марси. — Ние ще се заемем оттук нататък. — Марси сграбчи Чарли за китката и припряно я поведе към едно от личните треньорски помещения в дъното на съблекалнята.

Виждайки Марси толкова изнервена, Чарли се почувства като по време на турбуленция в самолет. Когато хвърлеше поглед към стюардесите в търсене на успокоение, почти започваше да й се гади, щом видеше, че са изпаднали в паника. Марси беше нейна треньорка, откакто Чарли навърши петнайсет, когато най-сетне бе достигнала ниво, на което уменията на баща й вече не бяха достатъчни. Марси беше избрана заради треньорската си прозорливост и умения, разбира се, но също и заради факта че е жена: майката на Чарли беше починала от рак на гърдата само няколко години преди това.

— Чакай тук. Направи няколко упражнения за разтягане, изяж си банана и не мисли за това. Фокусирай се върху мисълта как ще разнищиш играта на Атертън точка по точка. Връщам се след минута.

Твърде нервна за да седи, Чарли закрачи из треньорската стая и се опита да направи няколко упражнения за разтягане на прасците. Възможно ли беше вече да се схващат? Не, абсурд.

Карина Гайгер, четвъртата в списъка, тенисистка с масивно като хладилник тяло, което й беше спечелило злощастния, но изричан най-вече с топли чувства прякор „Германската гигантка“, надникна в треньорската стаичка.

— На Централния си, нали? — попита тя.

Чарли кимна.

— Там е истинска лудница — избоботи момичето със силен германски акцент. — Принц Уилям и принц Хари са в Кралската ложа. С Камила, което е необичайно, защото мисля, че не се харесват, а принц Чарлс и принцеса Кейт ги няма.

— Наистина ли? — попита Чарли, макар че вече знаеше това. Сякаш да играе на Централния корт на „Уимбълдън“ за пръв път в кариерата си не беше достатъчно стресиращо, та трябваше и да играе срещу единствената британска тенисистка на сингъл в списъка. Алис Атертън беше чак на петдесет и трето място в ранглистата, но беше млада и я възхваляваха като следващата надежда на Великобритания, така че цялата страна щеше да й стиска палци да размаже Чарли.

— Да. Също и Дейвид Бекъм, но той ходи на всички събития. Не е толкова специално преживяване да го видиш. Също и един от „Бийтълс“ — кой е още жив? Не мога да си спомня. О, и чух Наталия да казва, че видяла…

— Карина? Извинявай, тъкмо се разтягам. Късмет утре! — На Чарли никак не й се искаше да бъде груба, особено към една от малкото приятни и мили жени в турнира, но не можеше да понесе говоренето й дори секунда повече.

— Ja[1], разбира се. Късмет и на теб.

На излизане Карина мина покрай Марси, която се бе появила отново на прага с голяма платнена чанта, пълна с изцяло бели маратонки.

— Бързо — нареди тя и измъкна първия чифт. — Тези са почти четирийсет и втори номер, с тясно стъпало по някакво чудо. Пробвай ги.

Чарли се отпусна на пода, при което черната й плитка се удари отстрани в бузата й достатъчно силно, че да я заболи, и нахлузи лявата обувка.

— „Адидас“ са, Марс.

— Наистина не ме интересува какво ще си помислят от „Найки“ за това, че си обута с „Адидас“. Следващия път могат да осигурят правилните маратонки и няма да е нужно никой от нас да се тревожи за това. Сега обаче ще обуеш тези, с които се чувстваш най-добре.

Чарли се изправи и направи предпазлива крачка.

— Обуй и другата — каза Марси.

— Не, прекалено големи са. Стъпалото ми се хлъзга.

— Следващите! — нареди рязко Марси и й подхвърли нова маратонка „Адидас“.

Този път Чарли пробва дясната и поклати глава:

— Малко ми стяга на палеца. И вече ми притиска кутрето. Предполагам, че можем да залепим със скоч палеца и да пробваме…

— Няма начин. Ето — Марси разхлаби връзките на чифт маратонки „Кей-Суис“ и ги сложи в краката на Чарли. — Тези може и да свършат работа.

Успя да обуе лесно лявата и май й беше по мярка. Изпълнена с надежда, Чарли нахлузи дясната и затегна връзките. Маратонките бяха тромави и грозни на вид, но пасваха на краката й.

— Стават ми — каза Чарли, макар да й създаваха усещането, че е нахлузила две павета. Направи няколко подскока, последвани от кратко подтичване и бърз завой наляво. — Но е все едно съм нахлузила две тухли. Толкова са тежки.

Точно когато Марси бъркаше в чантата да извади последния чифт, от високоговорителите на тавана прозвуча съобщение:

— Внимание, играчи. Алис Атертън и Шарлот Силвър, моля, явете се на регистратурата на турнира за отвеждане до корта. По разписание мачът ви започва след три минути.

Марси коленичи и побутна пръстите на краката й:

— Определено са малко големи. Не много, нали? Ще свършат ли работа?

Чарли подскочи още един-два пъти. Не можеше да се отрече, че бяха тежки, но бяха най-добрият от трите чифта. Вероятно би трябвало да пробва и последния, но вдигна поглед точно навреме да види как Алис в собствения си чисто бял екип минава покрай треньорската стаичка и се отправя към регистрацията за турнира. Време беше.

— Ще станат — каза Чарли по-убедено, отколкото се чувстваше. Трябва да станат, помисли си неволно.

— Добро момиче. — По лицето на Марси незабавно се разля облекчение. — Да тръгваме.

Марси преметна през рамо огромния сак с ракетите на Чарли и се отправи навън през вратата.

— Не забравяй: възможно най-много въртене. Тя изпитва затруднения, когато топките отскачат високо. Възползвай се от това, че си по-висока от нея, и я принуждавай да удря високи топки, особено с бекхенд. Ще спечелиш този мач, ако действаш бавно, овладяно и последователно. Не ти е нужна прекомерна сила или светкавична бързина. Запази това за по-късните кръгове, ясно?

Чарли кимна. Едва приближаваха регистратурата на турнира, а вече чувстваше как прасците й се стягат. Дали дясното й ходило не започваше леко да се протрива? Да, определено да. Със сигурност щяха да й станат мехури.

— Мисля, че е добре да пробвам онзи последен…

— Шарлот? — Друга служителка от „Уимбълдън“, също облечена в лилав полиестерен костюм с пола, хвана Чарли за лакътя и я преведе по последните десет стъпки до регистратурата на турнира. — Ако обичаш, само подпиши ето тук и… благодаря. Господин Пул, и двете дами са готови за отвеждане към Централния корт.

Погледите на Чарли и съперничката й се срещнаха за съвсем кратък миг и всяка от тях кимна. Едва-едва. Единственият друг път, когато бяха играли една срещу друга преди, беше в първия кръг на „Индиан Уелс“ преди две години и Чарли я беше победила с 6:2, 6:2.

Цялата група — Чарли, Марси, Алис и треньорката й — последва господин Пул през тунела, който водеше до най-прославения корт в света. От двете страни имаше огромни лъскави черно-бели фотографии на тенис легенди, тръгнали си победоносно от Централния корт: Серина Уилямс, Пийт Сампрас, Роджър Федерер, Мария Шарапова, Анди Мъри. Стискаха трофея, целуваха го; запращаха ракетата във въздуха; победоносно свиваха и разпускаха юмруци. Възторжени. Победители, всичките до един. Алис също хвърляше погледи ту на една, ту на друга страна, докато вървяха към вратата, която щеше да ги изведе на Централния корт.

Силно стискане на ръката й над лакътя от Марси я върна към настоящия момент. Чарли пое чантата с ракетите си и я преметна през рамо, сякаш изобщо не тежеше, макар вътре да бяха натъпкани шест ракети, ролка груба лента за улесняване на захвата, две бутилки „Евиан“[2], бутилка „Гаторейд“[3], два екипа за смяна, еднакви с този, в който беше облечена, допълнителни чорапи, ленти за китки, за рамене и колене, лейкопласт, айпод, слушалки, които покриваха ушите й, две козирки, капки за очи, един банан, пакетче витамин „С“ и самотната ламинирана снимка на майка й, която обитаваше страничното джобче с цип и придружаваше Чарли на всяка тренировка и турнир.

Марси и треньорката на Алис тръгнаха да заемат местата си в ложата на състезателите. Макар че двете жени излязоха на корта едновременно, публиката приветстваше по-шумно Алис, фаворитката от града домакин. Но нямаше особено значение кого приветстваха: пулсът на Чарли запрепуска точно по същия начин, както преди всеки мач, бил той голям или маловажен. Само че този път почувства как из гърдите й се разнася вълна от гъделичкащо усещане, пърхане на толкова силно безпокойство и вълнение, че си помисли, че ще повърне. Централният корт на „Уимбълдън“ Позволи си бърз поглед нагоре към трибуните, един миг, в който да попие всичко с поглед. Навсякъде около нея имаше тълпи от добре облечени хора, които стояха прави и вежливо ръкопляскаха. „Пимс“[4]. Ягоди и сметана. Костюми в пастелни цветове. Беше играла на „Уимбълдън“ преди, пет славни пъти, но това беше Централният корт.

Думите отекваха в ума й отново и отново, докато с усилие на волята се опитваше да се концентрира. Обикновено рутинните действия, които Чарли извършваше, щом стигнеше до стола си на корта, целяха съсредоточаване: чантата с ракетите, поставена по точно определен начин, бутилките с вода — спретнато подредени, лентата за китката — сложена, козирката — наместена. Вършеше всички тези неща точно в същия ред както винаги, но днес не можеше да се концентрира. Днес всичко достигаше до съзнанието й, когато трябваше да е изчезнало на заден план: водещата коментаторка на корта, повтаряща името на съперничката й в обектива на камерата; коментаторът на мача, представящ главния рефер; и, най-вече, как чорапите й се хлъзгаха в маратонките — нещо, което не се случваше никога, когато носеше собствените си обувки. Имаше достатъчно опит, за да знае, че нито едно от тези неща не е особено добър знак — неспособността да контролираш мислите си преди играта да е започнала обикновено не водеше до нищо добро в крайна сметка — но просто не можеше да блокира всичко, което й въздействаше.

Загрявката мина като в мъгла. Без да мисли, Чарли удари топката, посрещайки форхенда и бекхенда на Алис, а после запрати към нея няколко волета и удари над глава. Двете се оттеглиха в срещуположни страни на корта, за да пробват няколко сервиса. Алис изглеждаше отпусната и спокойна, стройните й крака се движеха плавно из корта, тесният й, момчешки торс се извиваше без усилие, за да достигне до топката. Чарли се чувстваше скована само като я гледаше. Макар че новите обувки технически погледнато й ставаха, сводовете на стъпалата я боляха от тях, а дясната й пета вече започваше да се протрива. Отново и отново с усилие на волята се заставяше да се върне в настоящето, към естествения прилив на адреналин, който изпитваше всеки път щом удареше топката точно както трябва и тя се завъртеше и подскочеше точно накъдето Чарли искаше. А после изведнъж вече играеха. Тя беше изгубила жребия с монетата и противничката й подхвърли топката върху отсрещната линия, маркираща очертанията на корта. Бяха хвърлили монета, за да определят коя да започне първа, нали? Да, помисли си Чарли. Защо не можеше да си спомни нищо от подробностите? Фииииу! Топката изсвистя покрай лявото й рамо като куршум. Дори не беше успяла да я докосне с ракетата. Ас. Първа точка от мача за Алис. Тълпата нададе толкова силни ликуващи възгласи, колкото позволяваше британският етикет.

На Алис й трябваха четири минути и трийсет секунди да спечели първия гейм. Чарли можеше да се похвали само с една спечелена точка, и то, защото Алис допусна двойна грешка. Съсредоточи се!, изкрещя си тя наум. Целият мач ще свърши, преди да се усетиш, ако не се вземеш в ръце, по дяволите! Да не искаш да напуснеш Централния корт, без дори да положиш малко усилие? Само една неудачница би постъпила така! Неудачница! Загубенячка! Неудачница!

Мисленото крещене и ругаене сработиха. Чарли успя да овладее собствения си сервис и да разбие този на Алис. Водеше с 2:1 и почувства как започва да се успокоява. Неприятният прилив на адреналин, който я смущаваше преди мача, вече се преобразяваше в онова блажено състояние на плавно носене по течението, при което Чарли вече не усещаше раздразнението от смъкващите се чорапи, нито виждаше познатите лица в Кралската ложа и не чуваше лекото ръкопляскане и тихото ликуване на безкрайно благовъзпитаната британска публика. Не съществуваше нищо, с изключение на ракетата й и топката, и нищо нямаше значение, освен как двете да установят контакт, точка след точка, гейм след гейм, рязко, отсечено, мощно и целенасочено.

Чарли спечели първия сет с 6:3. Изкушаваше се да се поздрави, но бе наясно, че мачът далеч не е приключил. В деветдесетте секунди по време на смяната на местата тя спокойно отпиваше вода на малки, отмерени глътки. Дори за това беше нужна вътрешна дисциплина — цялото й тяло крещеше за огромни, жадни глътки студена вода — но тя се овладя. След като се почувства рехидратирана и отхапа три хапки от банана, тя затършува из сака с ракетите си и извади резервния си чифт чорапи. Бяха същите като онези, които носеше в момента, и макар да нямаше основание да смята, че ще свършат различна работа, Чарли реши да опита. Когато събу старите си чорапи, стъпалата й изглеждаха кошмарно. И двете кутрета бяха разкървавени, а кожата отзад на петите й висеше в отпуснати, покрити с мехури отоци. Отвън глезените й бяха покрити с пурпурни синини от удрянето в твърдите, неподатливи горни части и кожения език на маратонките. Целите стъпала я боляха, сякаш през тях беше минал автобус.

На допир новите чорапи бяха като шкурка и й беше нужна всяка частица от силата на волята й, за да напъха изтормозените си крака обратно в обувките. Болка прониза пръстите и петите й, глезените, сводовете и костта под възглавничката на ходилото, която дори не я беше боляла до този момент. Чарли трябваше да се застави с усилие на волята да затегне връзките и да ги върже на възел, и в момента, щом го направи, главният рефер обяви началото на гейма. Вместо да изтича с високо вдигнати колене обратно към очертанията на корта, да остане отпусната и готова да реагира, тя откри, че върви с леко накуцване. Трябваше да взема адвил, когато имах възможност, помисли си, докато вземаше две топки от един тийнейджър отстрани на корта. По дяволите, преди всичко трябваше да съм с подходящите обувки.

И — бам! Само толкова беше нужно за отприщването на гнева и, по-лошо, разсейването. Защо, за бога, никой не бе успял да предвиди, че обувките й ще бъдат сметнати за неприемливи? Къде бяха спонсорите й от „Найки“? Не е като да не бяха екипирали състезатели за „Уимбълдън“ никога преди. Чарли запрати една, а после и втора топка във въздуха за сервис. Двойна грешка. Кой изобщо отговаряше за това? Премести се от другата страна, би по-слаб сервис от обикновено и остана безмълвно вцепенена, когато Алис запрати светкавичен уинър с форхенд право покрай нея. Тенисистите са суеверни. Носим еднакво бельо във всеки мач. Ядем едни и същи храни ден след ден. Носим амулети и талисмани за късмет, произнасяме молитви, напяваме мантри и какви ли не други откачени неща, за да може да убедим който там ни слуша, че ако, моля те, само този път, успеем да спечелим тази единствена точка/гейм/сет/мач/турнир, това наистина ще е тооолкова страхотно и ще сме тооолкова признателни. Първият сервис на Чарли беше мощен и добре пласиран, но тя отново беше тромава и неподготвена за ретура на Алис. Стигна до топката, но не успя да заеме достатъчно стабилна поза, за да прехвърли мрежата. 0:40. Сериозно ли очакваха от нея да носи чужди обувки по време на първия си мач на Централния корт, най-голямата, най-стряскаща сцена, на която беше играла някога. Сериозно — обувките? Тя и хората от екипа й прекарваха часове в избиране и мерене на нови маратонки, когато дойдеше време за промяна, но, хей, ето, просто обуй този случайно попаднал тук чифт. Ще станат. Какво си мислите, че е това — „Уимбълдън“ или нещо си там? Пляс! Гневът се разля из цялото й тяло и се насочи право към топката, която тя запрати поне на шейсет сантиметра отвъд очертанията на корта, и, просто така, вече бе изгубила първия гейм от втория сет.

Чарли хвърли поглед към ложата си и видя Марси, баща си и брат си, Джейк. Когато я забеляза, че гледа, лицето на господин Силвър разцъфна в усмивка, просто по рефлекс, но от мястото си до очертанията на корта Чарли видя безпокойството му. Следващите няколко гейма приключиха светкавично: Чарли успя да спечели само един. Внезапно Алис вече водеше с 5:2 и нещо в ума на Чарли рязко дойде на фокус: О, боже мой. Свършено е. Всеки миг щеше да изгуби първия си мач на Централния корт от състезателка, класирана с трийсет места по-ниско от нея. Да играе трети сет точно сега щеше да е истински ад. Това просто не беше вариант. Безкрайно вежливата британска публика вече беше направо неудържимо шумна по тукашните стандарти: ръкопляскаше леко и от време на време дори надаваше по някой ликуващ възглас. По дяволите мехурите по краката й, по дяволите тежките като тухли обувки, по дяволите и бушуващият гняв към всички хора в екипа й, които трябваше да предотвратят случването на това. Нищо нямаше значение сега. Удряй силно, удряй умело, бъди последователна, помисли си Чарли, като стисна здраво ракетата си и после отпусна хватката — нещо, което често правеше, за да се отпусне. Стискане, отпускане. Стискане, отпускане. Забрави глупостите и спечели следващата точка.

Чарли спечели следващия гейм, а после и по-следващия. Отново се успокои, застави ума си да не мисли за нищо друго, освен да удря топката и да спечели точката. Когато постигна равенство 5:5 в следващия сет, разбра, че ще спечели мача. Задиша дълбоко, равномерно, призовавайки огромни запаси от душевна сила, за да изключи болката, която сега се разпространяваше от стъпалата й нагоре по краката. Спазми. Можеше да се справи с това, беше се справяла хиляда пъти преди. Фокусирай се. Удари. Върни. Удари. Върни. В един миг резултатът вече беше 6:5 във втория сет и Чарли трябваше да си осигури само още един гейм, за да спечели. Победата беше толкова близо, че можеше да я почувства.

В първия сервис на Алис топката беше силно фалцирана, но бавна и Чарли се възползва напълно. Уинър! Следващият й удар беше много по-силен и гладък. Размениха си няколко удара за следващата точка, преди Алис да изпусне един точно над мрежата. Чарли го предусети отрано и се задвижи, затичвайки към мрежата с цялата сила, с която можеха да я носят краката й, с вече протегната ракета и с цялата горна половина на тялото й, приведена напред. Можеше да успее, знаеше, че може. Беше почти там, буквално на сантиметри от съприкосновението на върха на ракетата си с топката; трябваше само да я чукне леко, за да я прехвърли през мрежата, когато дясното й стъпало — усещаше го сякаш към него бе прикрепен двукилограмов пакет брашно — се изплъзна изпод нея като ска. Ако носеше собствените си леки маратонки, които й бяха точно по мярка, може би щеше да успее да овладее подхлъзването, но тежката, солидна обувка се плъзна по тревния корт като по лед и повлече Чарли със себе си. Тя замахна тромаво, захвърляйки ракетата, за да може да използва и двете си ръце да омекоти падането, а после… пук. Чу го, преди да го почувства. Не го ли чуха всички? Беше толкова дяволски силно, че сигурно целият стадион беше чул онзи ужасен пукащ звук, но ако случайно го бяха пропуснали, писъкът на Чарли прикова вниманието им.

Тя се удари тежко в земята, като дете, паднало от горното легло. Всеки милиметър от тялото я болеше толкова много, че беше невъзможно да установи откъде беше дошъл ужасният пукот. От другата страна на мрежата Алис стоеше и гледаше Чарли с внимателно режисирано съчувствено изражение. Подпирайки длани в безупречно подрязаната трева, Чарли се опита да се надигне и да седне, но китката й се прегъна навътре като хартия. Жената главен рефер в мача закри с длан микрофона си и се наведе напред да попита Чарли дали има нужда от медицински таймаут.

— Не, добре съм — каза Чарли: гласът й беше едва доловим шепот. — Просто имам нужда от минута да се съвзема. — Знаеше, че трябва да се вземе в ръце и да се върне на мястото си. Можеше да получи медицински таймаут, но на практика това беше мамене: освен ако някой състезател не оплиска корта с кръвта си, като цяло се смяташе, че трябва да стискат зъби и да търпят. Стисни зъби и го изтърпи, помисли си тя, отново надигайки се леко. Този път почувства болката, която прониза лявата й длан право през китката и нагоре към рамото. Още две точки за изравняване на резултата. Стисни зъби и го изтърпи. Ставай и си спечели мача!

Зрителите започнаха да й ръкопляскат, отначало предпазливо, а после по-ентусиазирано. Тя не беше фаворитката, но тези британци разбираха от спортсменство. Чарли вдигна дясната си ръка в благодарствен жест и се пресегна напред през тревата да вземе ракетата си. От физическото усилие й се зави свят и още болка — този път от стъпалото, глезена или прасеца й, невъзможно беше да определи — се стрелна нагоре по крака й. Ш….ите обувки!, изкрещя наум; започна да я обзема паника. Дали беше сериозно контузена? Щеше ли да се наложи да се оттегли? Мили боже, какъв беше онзи ужасен звук и колко ли ще е трудно да се възстановя? До Откритото първенство на САЩ има само осем седмици…

Гласът на рефера прекъсна мислите й, а звукът на собственото й име рязко я върна в действителността.

— Отпускам триминутен медицински таймаут на госпожица Силвър. Моля, настройте таймера за… сега.

— Не съм помолила за медицински таймаут! — възкликна Чарли раздразнено, макар че гласът й явно не стигаше надалече. — Добре съм.

В опит да възпре главния терапевт, който бързо приближаваше към нея, Чарли сви крака под тялото си и призова и последната си частичка енергия, за да се отблъсне от земята и да се изправи. Надигна се и успя да хвърли поглед наоколо, да забележи едва доловимата усмивка на Алис и как реферът внимателно следи часовника на излъчвания по телевизията мач, в готовност да скочи в мига щом прекъсването изтечеше. Чарли видя как на първия ред на кралската ложа Дейвид Бекъм си проверява мобилния телефон, без ни най-малко да се интересува от контузията й, а отдясно, в ложата за близките на самата Чарли — разтревоженото изражение върху лицето на Марси; беше се навела от мястото си толкова навътре към корта, че имаше вид сякаш ще падне. Баща й и Джейк имаха еднакви мрачни изражения. Навсякъде около нея хората бъбреха весело, отпиваха от бутилките „Пимс“ и чакаха мачът да се поднови. Терапевтът застана до Чарли и протегна хладната си, силна ръка към пулсиращата й китка и изведнъж, съвсем неочаквано, целият свят потъна в мрак.

[1] Ja (нем.) — Да. — Б.пр. ↑

[2] Марка минерална вода. — Б.ред. ↑

[3] Негазирана спортна безалкохолна напитка, използвана за рехидратиране и възстановяване на въглехидратите, солите, витамините и минералите, които намаляват при физическа активност. — Б.ред. ↑

[4] Традиционна английска напитка, най-често представляваща смес от джин и лимонада или джинджифилова бира. — Б.ред. ↑

2
Любовните въпроси

Топанга Кениън

юли 2015 г.

Първата мисъл, минала през ума на Чарли, когато дойде в съзнание след операцията на ахилесовото сухожилие, беше: Край. Свършено е с мен. Независимо дали ми харесва, или не, време е да се оттегля, защото няма възстановяване и завръщане след тази контузия. Чувстваше се сякаш някой беше прегазил дясното й стъпало с кола, беше го оголил с нож за белене на плодове и го бе овързал с ръждива тел и каучуково лепило. Болката бе неописуема; гаденето — неудържимо. Беше повърнала два пъти в реанимацията и веднъж в болничното си легло.

— Това е от упойката — каза недоволно една едра сестра, докато проверяваше показанията по циферблатите и мониторите на Чарли. — Скоро ще се почувствате много по-добре.

— Можете ли да включите някоя от онези системи с морфин? За да я успокоите? — попита Джейк от стола си под прозореца.

Сестрата не отговори. Вместо това каза на Чарли, че ще се върне да й донесе вечеря, и излезе.

— Тя ме обича — отбеляза Джейк.

— Явно — Чарли почувства да я залива пристъп на гадене и грабна бъбрековидната подлога.

— Трябва ли, такова, да ти държа косата?

Чарли се закашля.

— Добре съм. Мина ми.

Сигурно беше заспала, защото когато се съвзе, небето през миниатюрния прозорец на стаята й бе потъмняло, а Джейк дъвчеше бургер от „Ин-енд-Аут“.

— О, привет. Изтичах навън за малко прилична храна. Имам още един бургер тук, ако можеш да го преглътнеш — Джейк топна два пържени картофа в тубичка със специален сос и ги пъхна в устата си.

Чарли се изненада, когато усети стомахът да я присвива от глад. Кимна и Джейк постави чийзбургер, пържени картофи и чаша кока-кола върху подноса до леглото й. Пъхна сламка в газираното питие, отвори две пакетчета кетчуп и бутна люлеещия се поднос пред нея.

— Това тук е кажи-речи единственото добро нещо, произтичащо от това да си скъсаш ахилесовото сухожилие и да се наложи да отпаднеш в първия кръг на „Уимбълдън“ на Централния корт пред целия свят точно когато си на път да спечелиш мача — каза Чарли и натъпка сандвича в устата си с една ръка, тъй като лявата беше в гипс от палеца до лакътя. Първата хапка беше почти като оргазъм. След коктейла „Блъди Мери“, който бе изгълтала по време на полета от Лондон до Калифорния в подготовка за операцията в Калифорнийската университетска болница, единствената й утеха беше храната.

— Може би си струва? — попита Джейк с пълна уста.

— Онзи ден слушах TED конференция за основателите на „Ин-енд-Аут“. Знаеш ли, че е семейна верига ресторанти и възнамеряват никога да не я продават или да преотстъпват правото за разпространение на продуктите й?

— Очарователно.

— Не, наистина е така. Бас държа, че не си забелязал, че дискретно щамповат цитати от Библията върху чашите и опаковките на хамбургерите си?

— Определено не бях.

— Е, стори ми се, че е интересно — Чарли нямаше представа какво значи това, но забеляза, че на дъното на чашата й с кока-кола пише: Йоан 3:16[1].

Джейк завъртя очи:

— Татко поръча да ти предам, че ще се върне веднага щом приключи. Тази вечер в клуба имаше специално събитие за набиране на средства, затова го накараха после да дава и професионални съвети. Трябваше да обещая хиляда пъти, че няма да те оставя дори за секунда.

Чарли изпъшка:

— Значи ще ме бавите денонощно като бебе?

— Да. Той е убеден, че ще се събудиш с мисълта, че кариерата ти е приключила, и ще се хвърлиш от най-близкия мост. Или предполагам, че ще трябва да се хвърлиш под някой влак. Тук всъщност няма мостове…

— Това какво го засяга? Не мислиш ли, че ще е доволен, ако спра да играя? Колко трилиона пъти е казвал, че тенисът не е начин да изживееш целия си живот?

— Много трилиони пъти. Но той знае, че го искаш, Чарли. Достатъчно добър баща е, за да може да мрази цялата представа за нещо и въпреки това да ни подкрепя, защото искаме да го направим. Като например ти да се захванеш с професионален тенис и това, че аз спя с мъже. Мисля, че е честно да се каже, че никое от двете не го преизпълни с радост, но той го прие. Ето колко е добър.

Доядоха хамбургерите си в дружелюбно мълчание, докато Чарли се опитваше да си представи какво ли правеше баща й в този момент. Даваше уроци в Тенис и голф клуба „Бърчууд“ от повече от двайсет години. Бяха се преместили в Топанга Кениън от Северна Калифорния, когато Чарли беше на три, защото от клуба обещаха на баща й повече отговорности и по-добро заплащане, отколкото получаваше за работата си като треньор по тенис на момчета в елитно училище с пансион. Няколко години по-късно го повишиха до треньор в клуб по професионален тенис и сега той ръководеше както програмата по тенис, така и тази по голф, макар да не разбираше от голф. През по-голямата част от времето си отмяташе инвентарни списъци, наемаше професионалисти и изглаждаше дребни спорове с членовете на клуба, и Чарли знаеше, че истинското преподаване му липсва. Все още даваше по някой и друг урок, най-често на възрастни хора и малки деца, но на шейсет и една години не можеше да се мери с темпото на тийнейджърите или младите професионалисти, които се движеха бързо и удряха силно. Никой не го признаваше, но молбите за уроци се бяха прехвърлили към по-младите инструктори и господин Силвър най-често се озоваваше в спортния магазин към клуба или в главния офис на клуба, или дори при машината за наплитане на кордажа на ракетите. Ако тази вечер беше като другите благотворителни събития, на които клубът бе домакин, баща й сигурно щеше да подава топки в детската тренировъчна школа, която изпълняваше ролята на дневен детски център, докато родителите се издокарваха с най-хубавите си официални дрехи и похапваха коктейлни хапки в трапезарията на клуба, от която се разкриваше изглед към деветата дупка на игрището за голф. Никога не се оплакваше, но за Чарли беше съкрушително да си го представя как ръководи игра на защита и нападение с група осемгодишни, докато колегите му пият и танцуват заедно вътре.

— Защо според теб татко още го прави? — попита Чарли и избута подноса си. — Искам да кажа, там е от — колко? Вече от четвърт век?

Джейк повдигна вежда:

— Защото никога не е учил в колеж. Защото е горд и никога няма да вземе и десет цента от някого от нас. Защото, по думите на всички, но най-вече своите собствени, през годините, в които играл професионално, бил развратен женкар, докато не срещнал мама, а когато се сдобили с мен, вече било твърде късно да се захваща отново с учене. Не е нужно аз да ти разказвам каквото и да е от това.

— Не, знам. Предполагам, че просто искам да кажа: защо така и не се премести? Откакто мама почина, няма нищо, което да ни свързва истински с този район. Защо да не пробва някъде другаде? Аризона или Флорида? Марин? Дори Мексико? Не е като да има някакъв страхотен живот в Ел Ей, който ще му липсва особено.

Джейк сведе поглед към телефона си и прочисти гърло:

— Не съм сигурен, че клубовете се редят на опашка да наемат шейсетгодишен професионалист с известен опит в турнирите преди четирийсет години. Който — омразно ми е да съм толкова прям по въпроса, но нека кажем нещата, както са си — спи с абсолютно всяка жена, която дойде да поиска малко помощ с овладяването на бекхенд си. В Бърчууд се отнасят към него доста добре предвид обстоятелствата.

— Мисля, че ще повърна.

Джейк завъртя очи:

— Той е голям човек, Чарли.

— Мислиш ли, че е щастлив? — попита Чарли. — Искам да кажа, знам, че имаше всички шансове да се ожени повторно и явно не е избрал този вариант, но дали харесва живота си?

Баща им бе работил денонощно, за да издържа и двамата, беше им предоставил всяка възможност, на която се бяха радвали далеч по-привилегированите им съученици: летен лагер, уроци по музика, ежегодни летни пътувания с къмпинг до национални паркове. И, разбира се, уроците по тенис. Беше учил и двамата да играят още от времето, когато бяха четиригодишни. Джейк скоро загуби интерес и господин Силвър никога не настоя. Чарли, от друга страна, беше родена за това: обожаваше миниатюрната си розова ракета, упражненията по тичане и балансиране, цилиндъра, който използваше, за да помага за прибирането на топките. Обожаваше да пълни онези малки конусовидни чашки с ледена вода от охладителя за „Гаторейд“ и да изстъргва клея от маратонките си с прикрепената към пода въртяща се четка, и начина, по който миришеха топките за тенис, когато открехнеше капака на чисто нова кутия. Но най-много от всичко обичаше пълното внимание на баща си, как се съсредоточаваше изцяло върху нея и лицето му светваше всеки път, щом тя се втурнеше на корта с вързаната си на конска опашка коса и лилави раирани памучни панталони. Същият поглед, който обикновено бе запазен за жената, с която излизаше в момента — привидно безкрайна върволица от разведени жени на средна възраст, пристегнати в твърде тесни и твърде къси рокли, които висяха на ръката му и правеха на Чарли неискрени комплименти за спалнята й или за плитките, или за нощницата, преди да последват баща й в нощта, обгърнати в облак от силен парфюм.

Не че всичките бяха такива. Понякога жените бяха по-млади, самите те все още непознали майчинството, и разговаряха с Чарли и Джейк с високи пронизителни гласове, сякаш те бяха животни в зоопарк, или им носеха грижливо избрани, но неподходящи за възрастта им подаръци: плюшена коала за Чарли, когато тя беше на петнайсет; охладител за бира от „Хайнекен“ за седемнайсетгодишния Джейк. Имаше жени, които господин Силвър срещаше в клуба, жени, с които се запознаваше в „Рибената барака“ долу на Малибу Бийч, където ходеше от двайсет години и познаваше всички, жени, които просто минаваха през Лос Анджелис на път от Ню Йорк за Хаваите или от Сан Франциско към Сан Диего, и които някак, по някакъв начин, винаги се озоваваха в дома на семейство Силвър. Бащата на Чарли никога не очакваше от децата си да предложат нещо повече от вежлив поздрав на закуска с пържени филийки сутринта, но изглежда и че никога не бе смятал, че не им дава най-добрия възможен пример, като води на семейните закуски цял парад от постоянно сменящи се завоевания за една нощ. Няколко от тях се задържаха за по няколко седмици — най-ярките спомени на Чарли бяха за една много мила, изключително кльощава жена на име Ингрид, която, изглежда, искрено се интересуваше от двете деца Силвър — но като цяло изчезваха бързо.

Тенисът бе областта, в която господин Силвър отдаваше на Чарли цялото си внимание. Това беше единственото време, когато той не работеше, не ходеше на риболов или не ухажваше най-новата „дама на сърцето си“, както обичаше да ги нарича. Когато излезеха на корта в Бърчууд — почти винаги вечер под светлините на лампите, когато официалните членове на клуба си бяха у дома със семействата си — вниманието на господин Силвър се стесняваше до лъч светлина, която стопляше Чарли в мига щом се фокусираше върху нея. Това бе едничкото нещо, което не се беше променило, след като майка й почина: очевидната наслада, която баща й изпитваше да учи Чарли на любимата си игра. За него всички тези години представляваха работа, вършена заради самото удоволствие: от времето, когато Чарли го следваше като патенце из корта, докато той й показваше очертанията, алеите, зоната на сервиса и ничията земя, до най-първия път, когато Чарли успя да го победи в един гейм съвсем честно, когато беше тринайсетгодишна, и господин Силвър нададе толкова силен ликуващ възглас, че един от служителите по поддръжката на корта дойде да се увери, че са добре. Нищо не попречи на уроците им: нито смъртта на майката на Чарли, нито жените, които му правеха компания в последвалите години. Той научи Чарли на всичко, което знаеше — удари, маневри, стратегия и, разбира се, спортсменство — чак докато на петнайсетгодишна възраст тя спечели турнира „Ориндж Боул“, Големия шлем за юноши, и господин Силвър заяви, че е достигнал границите на възможностите си.

Джейк изпъна ръце над главата си в стола до нея и издиша шумно.

— Дали харесва живота си? — Потри брадичката си с палец и показалец. — Мисля, че да. Забавя темпото си на работа, да, но не и по любовните въпроси.

— Любовните въпроси? — Чарли посегна зад главата си да си намести възглавницата. — Това просто е противно.

— О, хайде, Чарли. На двайсет и четири години вече си достатъчно голяма да приемеш, че баща ти обича да преследва жени. Има и по-лоши неща.

— Например?

— Например да откриеш, че майка ти е развратница.

Чарли не се сдържа и се усмихна леко:

— Добър довод.

Телефонът й избръмча. Обърна се да го грабне от нощната масичка толкова бързо, че стъпалото й се изви съвсем леко и нагоре по крака я прониза болка. Ще играеш ли в Ню Хейвън?, гласеше есемесът. Марко.

Тя се усмихна въпреки болката и факта, че, не, нямаше да играе на Откритото първенство на Кънектикът — нито на САЩ, нито в който и да е от азиатските турнири през остатъка от лятото и есента. Щеше да има късмет, ако можеше да е готова за Австралия през следващата година.

Хей! Току-що излязох от операция. Следва възстановяване. Стискай палци за Австралия през януари…

Бедничката ми тя! Съжалявам, прекрасна моя, добре ли си?

— Да не би да си имаш някого, за когото не ми казваш? — внезапно заинтересован попита Джейк.

Благодаря! Късмет в Синси. Липсваш ми!, натрака тя бързо с палци, а после съжали в мига щом натисна „изпрати“. Липсваш ми? Дори не осъзна, че е затаила дъх, призовавайки го със силата на волята си да отговори на съобщението, докато Джейк не проговори отново:

— Хей? Чарли? Сериозно, отпусни го малко този телефон. Имаш вид, сякаш ти се ще да го смачкаш.

Тя отпусна хватката си. Все още нищо.

— Искаш ли да гледаме нещо? Донесох кабел, за да свържа айпада си с телевизора и да гледаме „Аквариум с акули“, ако искаш.

Ново избръмчаване. Този есемес съдържаше само две букви, единствените, които имаха значение: хо[2].

Чарли остави настрана телефона и, неспособна да заличи широката усмивка от лицето си, каза:

— Звучи страхотно. Включвай го.

* * *

— Хайде, Чарли. Още едно! Не си чак толкова изнежена, че да не можеш да направиш още едно, нали? — изкрещя Рамона. Никой друг в салона за физиотерапия дори не мигна.

Чарли лежеше просната върху тренажор за крака, но не можеше да се застави да се оттласне от лоста само с контузеното си дясно стъпало, както бе поискала от нея Рамона. Вместо това обви счупената си китка около гърдите и използва здравия си крак, за да подпомогне наранения. Рамона перна левия й крак:

— Довери му се! — изкрещя тя. — Ахилесовото сухожилие е наместено, но никога няма да го заздравиш, ако не му се довериш, мамка му!

— Старая се, кълна се, че се старая — изсъска Чарли през зъби.

Рамона се усмихна и плесна с месестата си, мъжествена длан собственото си подобно на дървесен ствол бедро:

— Е, постарай се повече!

Чарли се усмихна въпреки болката. Рамона и пиперливият й език бяха единственото, което компенсираше иначе сякаш безкрайната физиотерапия. Направи още три оттласквания, просто за да докаже, че е упорита, преди да рухне върху синия тепих.

— Добре. Днес всъщност се справи прилично. — Рамона подритна закачливо Чарли. — По същото време, на същото място, утре. Гледай да си в първокласна форма — провикна се тя през рамо, докато се отправяше към следващия си клиент, играч от „Лейкърс“, който се възстановяваше от контузия на рамото.

— Нямам търпение — промърмори Чарли, докато се изправяше с усилие.

— Страхотно се справи днес — каза Марси, докато вървеше след нея към съблекалнята. — Наистина показваш огромно подобрение само пет седмици след контузията.

— Мислиш ли? Имам чувството, че отнема цяла вечност. — Чарли изхлузи мокрите си шорти и тениската и уви хавлиена кърпа под мишниците си.

Марси тръгна първа към топлата вана и седна на пейката, докато Чарли предпазливо се отпусна във вдигащата пара вода.

— Правиш го точно както трябва и по график. Не е дребна работа да се възстановиш за шест месеца от скъсано ахилесово сухожилие и фрактура на китката. Всъщност пет, ако броиш тренировките, които ще са ти нужни за Откритото първенство на Австралия през януари. Това би било трудно за повечето обикновени хора, а да не говорим за професионален спортист, който трябва да се състезава на елитни нива. Търпението е от ключово значение тук.

Чарли облегна глава назад. Със затворени очи сгъна крака, за да позволи на ахилесовото сухожилие да се изпъне в горещината. Наболяваше я, но пронизващата болка, която бе свикнала да усеща непосредствено след операцията, за щастие беше изчезнала.

— Почти не мога да си представя отново да ходя без накуцване. Как ще скачам и ще се обръщам, и ще се хвърлям за топката?

Спретнатата руса конска опашка на Марси беше толкова дебела и здраво вързана, че почти не помръдна, когато тя подпря лакти на коленете си и се вгледа внимателно в Чарли:

— Помисли ли, че е възможно това да отнеме по-дълго време? Че може би идеята за Австралия не е напълно реалистична?

Чарли отвори очи и погледна Марси:

— Честно ли? Не, не съм. Доктор Коен каза, че е възможно да се възстановя напълно за шест месеца, и точно това планирам да направя.

— Чувам те добре и уважавам това, Чарли. Просто мисля, че е благоразумно да обсъдим как да действаме, ако по каквато и да е причина това не стане.

— Какво има за обсъждане? Ще си скъсам задника от работа и се надявам да съм готов за Австралия през януари. Ако това е абсолютно невъзможно — например, ако се окаже, че ще влоша нещата още повече, ако се опитам да играя — тогава, разбира се, ще трябва да изчакам малко по-дълго. Какъв е най-лошият сценарий? Да започна с Доха през февруари? Не е идеално, но ако трябва да направя това, ще го направя.

Марси мълчеше. Сключи ръце.

Чарли правеше кръгчета във водата с дясната си ръка, като в същото време внимаваше да не намокри гипса на лявата. Всеки ден благодареше на късмета си, че пострадалата ръка не е тази, с която играе; лекарите я уверяваха, че това няма да се отрази на бекхенда й.

— За какво си толкова нервна?

— Нищо, просто… — Гласът на Марси заглъхна, докато гледаше надолу към мокрия, настлан с плочки под.

— Изплюй камъчето. Сериозно, познаваме се от достатъчно отдавна, че да не е нужно да се церемониш. Какво си мислиш?

— Просто се чудя… Моя работа е да обмисля всички възможни усложнения или неочаквани… знаеш.

Чарли почувства как в нея се надига леко раздразнение, но си пое дълбоко въздух и се насили да прозвучи неутрално:

— И?

— И, ами, мисля, че би трябвало поне да проведем разговор — колкото и хипотетично и малко вероятно да е — за това как ще изглеждат нещата, ако тази контузия се окаже по-… упорита.

— Искаш да кажеш, ако не успея да се възстановя от нея ли?

— Убедена съм, че ще се възстановиш, Чарли. Доктор Коен е най-добрият и със сигурност е виждал подобни наранявания преди. Но, разбира се, всеки човек е различен и нищо не е сигурно, когато става дума за някой на твоето ниво. Много по-сложно е.

— Какво искаш да кажеш тогава? Защото мисля, че разбирам, но не мога напълно да повярвам, че го предлагаш.

Не беше толкова нечувано двете да спорят — прекарваха заедно по повече от триста дни годишно — но обикновено беше заради банални неща: запазените места в самолета, кога да се срещнат за закуска, дали да гледат „Ловци на къщи по света“ или „Пропърти Брадърс“. Внезапно обаче този разговор й се стори натоварен с нещо, което Чарли не можеше напълно да определи.

Марси вдигна ръце с дланите нагоре:

— Не намеквам нищо повече от това да вземем предвид всички възможности. Ако се окажеш сред малкия, но реален процент спортисти, които не могат да се възстановят напълно от подобна сериозна контузия, мисля, че трябва да поговорим за това.

— Разбирам.

— Чарли, не се дръж така. Вярвам в теб. Но някои неща са извън нашия контрол.

— Това не е едно от тях — каза Чарли тихо.

— Знам, че мислиш така, и, повярвай ми, никой не се надява повече от мен, но съществува съвсем реална възможност подобна контузия да се окаже… доста трайна.

— Водеща до прекратяване на кариерата. Можеш направо да го кажеш; точно това имаш предвид.

— Добре. Ще го кажа тогава. Водеща до прекратяване на кариерата. И двете се надяваме противно на всякакъв здрав разум това да не се окаже вярно за теб — и вероятно няма да се окаже — но е нещо, за което е редно да поговорим.

Чарли се надигна и излезе от водата. Марси й подаде кърпа. Чарли ни най-малко не се смущаваше от голотата си дори сега, дори въпреки този разговор — беше същото като да е гола пред майка си. Отново уви кърпата около тялото си и седна до Марси.

— Не съм съгласна. Наистина не искам да говоря за това.

— Добре, но мисля…

— А ако сме напълно честни една с друга, разстроена съм, че дори го обмисляш.

Марси прочисти гърло:

— Това няма нищо общо с мнението ми за теб или с играта ти, или със способността ти да преодолееш станалото. Това е чисто и просто статистика, Чарли. Някои хора се възстановяват след такива травми и се връщат в играта, други — не.

— Следователно каква е алтернативата? — попита Чарли, докато бършеше струйка пот, стичаща се по челото й. — Да се откажа? Това ли искаш да кажеш?

— Разбира се, че не. Трябва да изведем това докрай. Надявам се, че всичко ще се оправи.

— Ще се оправи? Това ли е голямата ни цел? Всичко да се оправи? — Чарли знаеше, че звучи сприхаво, но не можа да се сдържи. Раздразнението, което бе изпитвала само преди минути, бързо се превръщаше в откровен гняв.

— Чарли. — Гласът на Марси беше тих и овладян, точно като самата нея. Също и като самата Чарли допреди ужасното падане на „Уимбълдън“, което разби не само глезена, а и целия й живот. От четиригодишна възраст насам последните няколко седмици бяха най-дългият отрязък от време, в който дори не бе пипвала ракета. Винаги се беше питала какво ли ще е да си даде почивка, да си вземе истински отпуск от тениса, да води нормален живот. Сега знаеше и беше ужасно. Пък и да ходи на рехабилитация и да лежи на дивана в къщата на баща си не беше като да попийва коктейли „Маргарита“ на някой плаж на Карибите, но Чарли бе зашеметена от това колко много й липсваше играта. Изгаряше от нетърпение да се върне. Не просто гореше от нетърпение — отчаяно копнееше — и последното нещо на земята, което имаше нужда да чуе, бе как вирната й приятелка и треньорка намеква, че може би тенисът не се вписва истински в бъдещето й.

— Марси, искам да изясня напълно едно нещо: ще се възстановя от тази контузия и ще се върна. Ще вляза в челната десетка. Ще спечеля Голям шлем. И ми е нужно да повярваш в това. На двайсет и четири съм, Марс. Не стара, но определено не се подмладявам. Ако някога смятам да постигна наистина голям успех, това трябва да е сега. Не след две години. Не след три. Още в този момент. Хвърлих твърде много труд, за да се предам сега, и се надявам, че и ти няма да го направиш.

— Разбира се, че няма да те изоставя! Никой не вярва в потенциала ти повече от мен. Но част от това да си професионалист е да си в състояние да водиш откровени и разумни разговори за реалността на една ситуация. Само това се опитвам да направя.

— Приемаш, че ще се откажа заради контузията си, защото ти си го направила заради твоята — изтърси Чарли и на мига съжали.

Марси трепна, сякаш я бяха ударили, но не изгуби самообладание:

— Знаеш, че онези обстоятелства бяха съвсем различни.

Беше ред на Чарли да замълчи. Дали беше толкова различно? Марси беше късала ротаторен маншон неведнъж, а два пъти. Първия път беше избрала рехабилитация вместо оперативна намеса и контузията не се бе излекувала напълно. Втория път вероятно вече било твърде късно, за да има особена полза от операцията. Трябвало поне да опита — всички лекари мислели така — но на двайсет и седем годишна възраст Марси беше обявила оттеглянето си.

— Щом казваш.

— Щом казвам? Чарли, изчислиха, че шансовете ми да се възстановя достатъчно, за да мога да играя отново, са десет процента. Междувременно операцията може би щеше повече да навреди, отколкото да помогне, а рехабилитацията щеше да трае година или повече. Докъде точно ме водеше такава новина? Не на челна позиция в ранглистите, това е сигурно.

Бяха се върнали в снабдената с климатик част от съблекалнята и Чарли започваше да трепери. Взе още една хавлиена кърпа и я наметна на раменете си, а после се обърна и погледна Марси право в очите. Чувството да говори така просто и ясно бе освежаващо — нещо, което почти никога не правеше.

— Точно сега имам нужда да ме подтикнеш, да ми кажеш, че ще се възстановя от това по-силна от всякога. А не да се съмняваш дали някога ще играя отново — каза тя меко.

— Знаеш, че не правя това.

— Но такова е усещането.

— Очевидно имаме да обсъждаме много неща. Ще изясним всичко това, миличка, обещавам, но трябва да бягам. Имам среща с Уил в „Дан Тана’с“. Тази вечер е годишнината ни.

Чарли вдигна поглед:

— Наистина ли? Дори не знаех, че е тук с теб.

— Да. Беше добро извинение да си откраднем един дълъг уикенд. Двамата летим обратно за Флорида утре.

— Е, честити му годишнината от мое име.

— Всичко ще се оправи, Чарли. Не просто ще се оправи — всичко ще е страхотно. Справяш се удивително с рехабилитацията, наистина. Ще се върна след три седмици да видя как я караш, а междувременно ще подготвям зад кулисите всичко, за да те вкарам във форма за Австралия през януари. Добре ли ти звучи?

— Да — каза Чарли, макар че разговорът им я бе изпълнил с безпокойство и студ.

Двете се наведоха напред и Чарли целуна Марси по бузата.

— Забавлявай се довечера.

— Благодаря. Ще се чуем утре.

Чарли проследи с поглед как Марси отиде до вратата и излезе. Взе си бърз душ, а после навлече бели джинси и потниче. След като погледна да се увери, че е сама в съблекалнята, набра номера на Джейк.

Когато той вдигна, Чарли чу шум от разговори на заден план.

— Къде си? — попита тя.

— Познай от един път.

— Пак ли преследваш онзи инструктор? Как му беше името? Нещо нелепо. Хърман?

— Нелсън. И ако вземеш само един урок при него, ще те спечели завинаги.

— Знаеш какво ми е отношението към спининга. А онзи курс, на който ме завлече в „Соул Сайкъл“, едва не ме довърши.

— Ти си професионална спортистка, Чарли. Това са куп типове от Уолстрийт, които пият твърде много, и мамчета, които не се хранят достатъчно. Ти си беше чудесна.

— Нямах това предвид и ти го знаеш. Но слушай, имаш ли секунда?

Чарли чу как Джейк поздрави някого, плясвайки дланта си в неговата, а после извика „довиждане“, и си го представи как увива хавлиена кърпа около врата си и се измъква на оживения нюйоркски тротоар.

— Окей, целият съм твой. Какво става? — Все още беше задъхан и тя потрепери, питайки се дали е имал няколко последователни урока.

— Помниш ли как ми каза, че Тод Фелтнър се оттегля? Кога беше това? Преди два месеца?

— Да, горе-долу. Обяви го точно преди „Уимбълдън“. Каза, че е направил всичко, което е искал, така че ще си вземе малко почивка, преди да реши каква да е следващата му стъпка. Защо?

— Защото искам да съм следващата му стъпка. — Чарли сама се изненада от увереността, която долови в гласа си.

— Я пак?

— Искам да наема Тод Фелтнър и искам да ми помогнеш да осъществя това намерение.

Изявлението й беше последвано от мълчание.

— Чарли? Искаш ли да ми кажеш какво става? — В гласа на Джейк имаше нотка на безпокойство, ако не и откровена паника. Той й беше не само брат; бе неин мениджър, а в живота на една професионална тенисистка няма по-важно решение от това кой ще я тренира.

— Виж, скоро трябва да се срещна с татко, затова нямам време да обясня всичко. Но е достатъчно да се каже, че вече от известно време имам съмнения относно Марси. А днес тези съмнения изкристализираха. Знаеш ли какво ми каза?

— Кажи ми.

— Попита ме какъв е резервният ми план, когато ахилесовото ми сухожилие не заздравее и не мога да играя никога повече.

— Защо би казала това? Доктор Коен определено очаква, че ще зарасне напълно. Да не би тя да знае нещо, което аз не знам?

— Не, съвсем не. Просто изказваше предположения от типа „ами ако“. Отново и отново. Беше почти категорична. Не е нужно да ти казвам как въздейства това на духа ми, нали?

Мълчанието на Джейк потвърди, че разбира.

— Аз я подкрепях, когато даде да се разбере, че вече не иска да пътува толкова много заради лечението против безплодие. Не ми е лесно, нито е най-доброто за кариерата ми, че тя не присъства на всички по-малки турнири, но, естествено, разбирам защо точно сега й е нужно повече време. Опитах се да не я обвинявам за падането на „Уимбълдън“, но и двамата с теб знаем, че беше нейна отговорност да се увери предварително, че обувките ми отговарят на изискванията. Безумно е, че бях принудена да нося чужди маратонки. И виж какво стана.

— Мм-хмм — каза Джейк. Чарли разбра, че я слушаше внимателно.

— Онова, с което не мога да се примиря обаче, е съмнението. Достатъчно тежко е, че си счупих китката, скъсах си ахилесовото сухожилие и бях принудена да спра да се състезавам за шест месеца. Неописуемо гадно е. Но да чуя как собствената ми треньорка се чуди дали някога ще се възстановя достатъчно, за да играя отново? Да настоява да обсъдим какво ще стане, ако не се възстановя? Не мога да превъзмогна това.

— Разбирам те — каза Джейк. — Наистина те разбирам.

— Това съмнение е истинска отрова. Всеки път, когато я погледна отсега нататък, ще знам, че според нея не мога да се справя. Може би има вероятност да не се възстановя, никога повече да не се състезавам на елитно ниво. Но със сигурност не мога да си позволя да мисля така. Не и сега. И треньорът ми също не може. Обичам Марси, знаеш, че е така. Тя ми беше като майка през всичките тези години. Но аз съм почти на двайсет и пет, Джейк. Не съм престаряла, но времето ми изтича, ако наистина искам да постигна нещо. А аз искам. Знам, че не мога да играя вечно — и не искам непременно да го направя — но искам всичките тези години на усърден труд и жертви да ми се отплатят. Искам да спечеля Шлем, а всеки ден става все по-ясно, че Марси няма да е тази, която ще ми помогне да го направя.

— Не съм несъгласен с теб — каза той тихо. — Но Фелтнър? Наистина ли искаш да тренираш с него?

— Знам, че го смятат за епично противен гадняр. Чувала съм всички истории. Но той е безспорно най-добрият. А аз искам най-доброто.

— Никога преди не е тренирал жена.

— В такъв случай може би така и не е срещнал подходящата жена! Нали тъкмо ти ми каза, че скучае, след като се е оттеглил. Толкова е млад! Какво прави — размотава се по цял ден из Палм Бийч и работи по тена си ли? Можеш ли да ме свържеш с него по телефона? Трябват ми само пет минути и ще го убедя, че трябва да работи за мен.

— Разбира се, че мога да те свържа с него по телефона, но мисля, че шансовете да приеме са нищожни. И не си представям, че да имаш Тод Фелтнър за треньор е шега работа. Чарли, подкрепям те стопроцентово — ако искаш него, ще направя всичко по силите си, за да ти помогна да го наемеш — но, моля те, не се заблуждавай да мислиш, че това ще е като да яхнеш вълшебен еднорог от приказките, който ще те изведе на върха в ранглистата. Той е чисто и просто убиец.

Чарли се усмихна:

— И аз така чух. Свържи ни, окей? Обичам Марси с цялото си сърце, но трябва да направя каквото е най-добре за кариерата ми. Искам той да е моят убиец.

[1] Защото Бог толкоз обикна света, че отдаде Своя Единороден Син, та всякой, който вярва в Него, да не погине, а да има живот вечен. Преводът е взет от изданието на Библията от Светия Синод, София 1991 г. — Б.пр. ↑

[2] Жаргонно съкратено изписване на фразата „hugs and kisses“ — „целувки и прегръдки“. — Б.ред. ↑

3
Даже не и хубавите клюки

Голф и тенис клуб „Бърчууд“

август 2015

Чарли прибра мократа си коса в кок и закуцука колкото може по-бързо към джипа си. Шофирането до Бърчууд щеше да й отнеме поне петнайсет минути, а точно сега трябваше да е на среща с баща си. Изстреля бързо гласово съобщение, в което се извини и каза, че е на път, и рязко включи колата на скорост. В мига щом се изтегли от паркинга, телефонът й звънна. Предполагайки, че е Джейк, който й връща обаждането, Чарли натисна бутона за разговор на волана, без да погледне номера. През високоговорителите на колата прогърмя непознат мъжки глас.

— Шарлот? Шарлот Силвър?

— На телефона. Мога ли да попитам кой се обажда? — Да му се не види, звуча като деветгодишно момиченце, помисли си тя. Това бе фразата, с която майка й бе настоявала да отговаря всеки път, когато вдигаше семейния телефон.

— Шарлот, обажда се Тод Фелтнър. — Чарли онемя зашеметена. Само преди минути беше казала на Джейк, че иска да говори с Тод, и предполагаше, че ще минат дни, ако не и седмици, преди това наистина да стане.

— Здравейте, господин Фелтнър. Много ви благодаря, че се свързахте с мен. Джейк каза, че може би ще…

— Чух, че току-що си претърпяла операция.

Чарли бе развълнувана, че се бе обадил, и се опита да не мисли колко троснато звучи той след само десет секунди.

— Да. Все още имам няколко месеца възстановяване, преди да съм готова да играя, но съм на път да се съвзема. Всъщност правя рехабилитация точно сега.

— Защо?

Чарли хвърли поглед към телефона си, оставен на пасажерското място до нея, сякаш той можеше да й разкрие нещо за странното обаждане на Тод.

— „Защо“ ли? Какво искате да кажете?

— Защо си правиш труда да ходиш на рехабилитация за това? Може да съм се объркал, но чух от брат ти, че си скъсала ахилесово сухожилие. През 2006-а имах играч със същата травма и той така и не се възстанови. А нямаше в добавка и травма на китката, каквато разбрах, че имаш ти?

Какво безочие! Ако на телефона беше някой друг, Чарли щеше спокойно да му каже, че това изобщо не му влиза в работата, и да прекъсне връзката. Но не можеше да пренебрегне факта, че Тод беше жива легенда: сред неговите играчи имаше повече носители на Голям шлем, отколкото сред тези на който и да е друг треньор; повече играчи, поставени под номер едно в ранглистата; репутация на човек, който мотивира играчите да се съвземат след контузии, пристрастеност, нервен срив и дори химиотерапия, за да играят по-добре от всякога. Ако мъжкият тенис имаше своята знаменитост, своя факир и своя гуру, събрани в едно, това беше Тод Фелтнър.

Чарли прочисти гърло:

— Наистина имах неусложнена фрактура на китката, да. Но, за щастие, беше на лявата ми китка. Очакват да зарасне напълно и изобщо да не се отрази на бекхенда ми. Скоро ще свалят гипса.

— Бекхендът ти с една ръка е прекрасен — каза Тод. — Чист и мощен, точно толкова добър, колкото и форхендът ти. Рядко срещано при жена. Рядкост за когото и да е всъщност.

— Благодаря — каза Чарли, усещайки как прелива от гордост. — Казано от вас, това означава много.

— И именно затова е толкова жалко, че вероятно ще трябва да се откажеш. Не изцяло, имай предвид, но със сигурност в най-висшите състезателни ешелони. Костите и сухожилията могат да бъдат излекувани от най-добрия ортопед, който може да се купи с пари, но в психическо отношение станалото ще те провали. Виждал съм го толкова много пъти преди.

— Не знам защо го казвате — отвърна Чарли, като подбираше внимателно думите си. — Тренирахте Надал след онази съкрушителна травма на коляното и по-късно той спечели Откритото първенство на САЩ. Само година по-късно!

— Нима се сравняваш с Рафаел Надал?

Чарли почувства как лицето й почервенява:

— Не, разбира се, че не. Но тъкмо вие знаете, че играчите непрекъснато се възстановяват от травми и се завръщат, за да играят най-добрия си тенис до момента. Знам, че ще е трудно и ще изисква много усилия, но не е невъзможно. И съм готова да работя за това.

Чарли погледна в предното и страничното огледало и се престрои в платното на магистралата. Сърцето й запрепуска по-бързо. За кого се мислеше той — да й звъни просто ей така, за да й каже, че е обречена да се провали? Но и нещо повече: значеше ли това, че е вярно? Ако и Марси, и Тод Фелтнър смятаха, че тя никога няма да се възстанови напълно от тази травма и да се върне в играта, заблуждаваше ли се, като мислеше, че може да го направи?

Тод се прокашля дрезгаво:

— Е, просто приятелски съвет от човек, който е наясно: спести си горчивото разочарование и обмисли възможността да се оттеглиш рано. Ще излезеш от професионалния тенис елегантно, докато си на върха. На кое място в ранглистата беше преди контузията? Двайсет и второ? Двайсет и пето? Това е дяволски добре, толкова добро постижение, за каквото повечето играчи не могат дори да мечтаят. Оттегли се сега, постарай се да излекуваш травмите си и ще можеш да играеш непрофесионално до края на живота си. По дяволите, може даже да успееш да създадеш семейство, ако се откажеш сега. Не много от другите момичета могат да кажат същото.

Чарли стисна волана с вече потната си ръка и моментално забрави напълно за всички квалификации и постижения на Тод Фелтнър. Джейк беше прав: нямаше да се получи. Тя запази спокоен и овладян тон, докато казваше:

— Слушайте, господин Фелтнър. Не знам защо ми говорите такива ужасни неща, но нека изясня напълно едно нещо: ще се възстановя от тази травма. Ще се върна в челната десетка. Ще спечеля Голям шлем. Дори мисля, че мога да бъда номер едно. Знаете ли защо? Защото не се отказвам лесно като онова голямо бебе, което някога сте тренирали, господин Фелтнър. Не си тръгвах от училище всеки ден по обяд, за да тренирам по шест часа и да си пиша домашните на светлината от жабката на колата, прибирайки се от турнири, та сега да се откажа. Не пропусках кинопрожекции, излети, училищни танцови забави и мотаенето из мола, и спането до късно, и запивките, и целувките с момчета, за да участвам в шахматни турнири „всеки срещу всеки“ в местния кънтри клуб. И, като говорим за кънтри клубове, не молех баща си да работи денонощно, като дава уроци на богати жени на средна възраст, разглезени хлапета и груби банкери, та да мога да бия отбой още в първия миг щом нещо се окаже малко предизвикателно. И със сигурност не напуснах Калифорнийския университет — най-хубавата година в живота ми — за да се откажа. Така че, макар да храня невероятно уважение към това, което сте постигнал в нашата професия, и да възнамерявах да ви попитам дали бихте обмислили вероятността да ме тренирате, любезно ще ви помоля отсега нататък да си държите мненията за себе си. Съжалявам, ако съм ви загубила времето, господин Фелтнър, но допуснах голяма грешка. С вас явно не си пасваме.

— Шарлот? Не затваряй. — Тонът на Тод беше твърд, но тя долови, че е и помирителен.

— Казах всичко, каквото имах за казване.

— Аз не съм. Нека просто да кажем, че ме убеди.

— Моля?

— Съгласен съм. Да те тренирам. Тревожех се, че не притежаваш нужния плам, за да подсилиш онези великолепни удари и това красиво лице, но сега виждам, че го имаш. Твой съм.

Чарли мълчеше, зашеметена. Тод Фелтнър искаше да я тренира? Нищо от това не й звучеше смислено.

— И ме наричай Тод, за бога. Копнееш отчаяно за това и само аз мога да ти го дам. Знаеш го и аз също го знам. Добре е да се срещнем лично, за да уговорим окончателно подробностите, а аз всъщност ще прелетя през Южна Калифорния другата седмица на път за Хаваите, така че ще поръчам на секретарката си да ти се обади, за да уговорите срещата. Добре поговорихме, Силвър. Ще наритаме малко задници заедно.

Връзката прекъсна. Чарли беше толкова шокирана, че трябваше да настъпи рязко спирачките, за да не се блъсне в колата пред нея. В продължение на около миля караше бавно като някоя старица в далечното дясно платно, преди да задейства с глас блутут устройството, за да се обади на Джейк.

— Няма да повярваш с кого говорих току-що — каза тя, без да го поздрави. От уличния шум около него се досети, че Джейк върви към метрото от „Соул Сайкъл“, където щеше да вземе влака по линия 1 до Харлем, да се преоблече и избръсне, и да се отправи към службата си.

— Хмм, нека помисля. Не е възможно да е самият Фелтнър, предвид факта, че приключих телефонен разговор с него преди четири минути и той каза, че ще ти се обади веднага.

— Дори не ме предупреди!

— Когато Тод Фелтнър се съгласява да се обади веднага на някого, не съм аз този, който ще го помоли да изчака, докато двамата с теб проведем малък военен съвет по въпроса. Ти звучеше твърде дяволски сигурна, че това е правилният избор, когато приключихме разговора си преди десет минути. Как мина?

— Каза, че ще ме тренира. — Чарли почти не вярваше на думите, докато ги изричаше.

— Какво?

— Ще ме тренира. Тод Фелтнър каза, че съм го убедила, че имам огъня или каквото е нужно, или нещо от този род. Не си спомням точно, но се държа като пълен тъпанар, а после, един вид, го поставих на място — вежливо, разбира се — и тогава той каза, че е убеден.

— О. Боже. Мой.

— Наистина ли си толкова изненадан? Почти съм обидена.

— Чарли, сигурна ли си, че е казал точно това? Сигурна ли си, че това искаш? Искам да кажа, разбирам какво те привлича, наистина разбирам, но с този тип шега не бива.

Истината беше, че Чарли беше неприятно изненадана от суровата тактика и рязкото държание на Тод. Той явно беше пълна противоположност на Марси, чието сдържано спокойствие вдъхваше доверие на Чарли от близо десетилетие. Но тя беше готова за промяна. Не, дори повече от това — нуждаеше се от нея.

— Няма да лъжа, Джейк, той звучи като животно — и, разбира се, смятам да си дам малко време да преценя положението — но мисля, че това е един от онези шансове, които могат да променят истински живота ми. Това може дори да е точно шансът. Не може да сме толкова слепи, че да не можем да видим положението в по-дългосрочен план. Така, както го виждам аз, може току-що да съм получила шанс от добра да стана велика. Да се превърна от победител в шампион. На теб пука ли ти дали съм шампион? Не. На татко? Разбира се, че не. Знам, че и двамата ще ме обичате, дори и ако поискам да се оттегля още утре и да стана фризьорка. Но на мен ми пука, Джейк. Повече, отколкото съм в състояние да обясня. Това може да е шансът ми и се питам дали няма да е безумие от моя страна да не се възползвам от него.

— Той е категорично най-добрият — каза Джейк тихо.

— Дори по-добър. Никак не ми е приятно да изтъквам очевидното — и със сигурност никак не говори добре за жените в спорта — но на практика е чест да си помисля, че е готов да тренира жена, когато има десетки мъже на челните места в ранглистата, които биха го наели на мига. — Беше тъжно, но вярно: мъжете играчи поначало печелеха повече пари от наградни фондове, привличаха по-голяма публика и сключваха по-добри рекламни договори. Всеки искаше да работи с тях.

— Какво следва сега? — попита Джейк. — Какво решихте?

— Той ще идва в Ел Ей. Ще се срещнем. Нали ще дойдеш и ти? Не мога да се справя с това без теб.

— Разбира се — отвърна Джейк без колебание. — Ще си купя билет веднага щом кажеш.

Чарли изкара джипа на рампата на изхода и забави на знака „Стоп“. Беше на по-малко от миля от клуба, когато внезапно си спомни с кого имаше среща.

— Не казвай нищо на татко, окей? И двамата знаем как ще се почувства от това, така че не искам да научава, докато не съм абсолютно сигурна.

— Дадено. Трябва да бягам, Чи. Обади ми се, когато приключиш с татко. И, Чарли… Съгласен съм с теб. Мисля, че това може да е невероятен шанс.

— Благодаря, оценявам го. Стискай ми палци. — Тя натисна бутона за прекратяване на разговора точно когато спираше до кабинката на момчетата, които помагаха за паркирането.

— Здрасти, Чарли — провикна се управителят на клуба от „наблюдателницата“ си, където следеше тийнейджърите помощници. — Как е стъпалото?

Тя се измъкна от джипа и помаха:

— Оправя се вече — каза, докато подаваше ключовете. — Баща ми вътре ли е?

— Да, чака те на вашата маса.

Тя му благодари и закуцука към ресторанта. Салонният управител я отведе до далечния десен ъгъл на трапезарията, където от най-добрата маса в заведението се разкриваше изглед към живописната девета дупка на голф игрището. Преди Чарли да се насочи към професионалния тенис, нито тя, нито баща й някога бяха сядали на тази маса — баща й почти никога не се беше хранил в трапезарията за гости на клуба. Сега и двамата се радваха на отношение, достойно за кралски особи.

— Съжалявам, че закъснях — каза тя, докато предпазливо се отпускаше в стола. Болкоуспокояващото още не беше подействало и още усещаше леко пулсиране.

Баща й се наведе да я целуне по бузата:

— Няма нищо. Не е толкова ужасно да седя тук, загледан през прозореца, особено в ден като този. Как беше рехабилитацията?

Дори на шейсет и една години, господин Силвър още имаше буйна коса. Започваше да посивява около слепоочията, пораждайки многобройни каламбури, съдържащи думата „сребърен“[1], от страна на баща й, но Чарли го смяташе за по-красив от всякога. Тенът му бе доста плътен, но някак бе успял да спаси кожата си от загрубелия вид, какъвто придобиваха толкова много мъже, прекарали цял живот на слънце, а очите му все още бяха зашеметяващо зелени или сини в зависимост от цвета на ризата му. Вярно, беше натрупал някой и друг килограм в повече около корема и кръста — и беше започнал да носи неугледни дрехи от конфекция, които включваха кафяви кожени колани в съчетание с шорти до коленете — но стегнатата му в по-голямата си част, висока метър и осемдесет фигура компенсираше много неща и явно никоя от приятелките му не възразяваше срещу излишните килограми или липсата на усет за мода.

Чарли дръпна колана на белите си джинси, които й бяха станали забележимо по-тесни през последните два месеца.

— Рамона е много строга. Но наистина мисля, че е добра.

— Тя е най-добрата, всички са съгласни с това. — Господин Силвър се прокашля. — Чарли, има нещо, което…

— Свързах се с Тод Фелтнър. Той иска да ме тренира — изстреля тя още преди да сложи салфетката на скута си. Не възнамеряваше да издава дори думичка за разговора си с Тод, но познатата обстановка и усещането за уют в клуба, където на практика беше израснала, в съчетание с топлата прегръдка и милите очи на баща й, бяха отворили шлюзовете. Съжали в минутата, щом го изрече.

— Моля? — Баща й вдигна поглед с разтревожено изражение. — Тод Фелтнър, треньорът на мъжете?

— Вече не тренира само мъже. Иска да тренира мен, първата му и единствена състезателка в женския тенис. Смята, че имам нужните качества.

— Разбира се, че ги имаш; не е нужно този негодник да ти го казва — рязко отвърна баща й. Пое си дълбоко дъх и направи явно концентрирано усилие да се успокои. — Извинявай, просто съм изненадан.

Чарли се пресегна през масата и докосна ръката на баща си:

— Знам, че Тод няма най-страхотната репутация като човек, но като треньор… е, той е най-добрият.

Господин Силвър отпи глътка вода.

— Знаеш ли колко глоби е платил на Американската тенис асоциация заради гневните си изблици? Помниш какво причини на Евърсол, нали? Беше заснето с камера, ако ти е нужно освежаване на паметта. Той е гръмогласен и сприхав и се държи оскърбително с играчите си. Защо, за бога, ще искаш да работиш с подобен човек?

— Не си търся приятел или мениджър — добави тя, започвайки да се разгорещява.

— Последния път, когато проверих, ти си имаше треньорка.

— Все още имам и знаеш колко много обичам Марси.

Баща й отдръпна ръка, нежно, но преднамерено:

— Благодарение на нея премина от юношите при професионалистите. Тя е опитна. Мила. И, с извинение, но по една случайност не е задник. Светът на тениса е пълен с такива, а Марси е един от най-искрените, най-честни хора, които съм срещал някога. Не знам за теб, но за мен това значи много.

Чарли почувства бързо припламване на гняв:

— Това означава много и за мен, татко. Очевидно.

Двамата се усмихнаха на сервитьора тийнейджър, който им донесе еднаквите салати с пиле на грил, без домати, дресингът отделно. Чарли знаеше, че баща й щеше да си поръча сандвич с пържола и пържени картофи, ако обядваше с някой друг, и оценяваше демонстрираната подкрепа.

— Той наясно ли е с играта ти? Със силните ти страни, със слабите, с характера ти? Притежава ли подходящите връзки с ръководителите и служителите на турнирите и членовете на бордовете? Разполага ли с нещо, с което да докаже, че ти помага да подобриш играта си? Че се фокусира върху стратегията и поведението ти на корта? Че те предпазва от всичките делови въпроси, с които е по-добре да се оправят други хора? Може ли Тод Фелтнър да ти помогне да планираш възможно най-добрия график за пътуване и тренировки, за да подобриш представянето си, без да пожертваш нормалността си?

Чарли се насили да си поеме дълбоко дъх. Баща й беше играл професионално в продължение на по-малко от три години, преди повече от четири десетилетия. Защо се държеше толкова сурово с нея? Чарли дъвчеше бавно храната си и се взираше в чинията.

— Изненадан съм да чуя, че изобщо обмисляш да уволниш Марси и да наемеш Фелтнър — каза баща й.

— Искам да побеждавам — отвърна Чарли най-накрая. — И мисля, че имам нужда от промяна, за да го направя. Марси е моя треньорка от почти десет години. Бях на петнайсет, когато я нае да работи с мен.

— Ти току-що беше спечелила „Ориндж Боул“. На петнайсет години! На този етап вече далеч беше надхвърлила способностите ми като треньор.

— Не критикувам. Тя беше страхотен избор за мен тогава. Но нека бъдем честни един с друг: нае я не защото тя беше възможно най-добрият треньор, който можехме да намерим. Избра я, защото беше млада и лесно поддаваща се на влияние, и знаеше, че тя няма да действа зад гърба ти, за да настоява да премина в професионалния тенис.

— Чарли, всичко това е вече минало, което няма значение. И не мисля, че може да отречеш, че Марси беше идеална за теб в онази наистина уязвима възраст, в…

— Съгласна съм, татко. Беше идеална. Буквално идеална. Самата тя едва двайсет и осем годишна, току-що оттеглила се поради травма на рамото и мила и сладка. По-скоро като голяма сестра, отколкото някоя страховита застаряваща вещица, която щеше да ме накара да намразя играта. Оценявам това, кълна се, че го оценява. Мисля, че тя беше отличен избор. Все още мисля така.

— Но?

— Но аз се състезавам вече от години — играла съм във всички турнири, пътувала съм навсякъде. Постигнах стабилно подобрение благодарение на Марси, няма как да го отрека, но започвам да мисля, че не е достатъчно бързо. Аз съм почти на двайсет и пет! Знаеш ли колко жени са спечелили първите си важни титли на двайсет и пет годишна възраст или по-късно? Десет. За цялото време, откакто се провеждат откритите първенства! Десет. И това е без дори да вземем предвид факта, че се възстановявам от толкова тежка контузия, та пресата твърди, че никога повече няма да спечеля голям турнир. Дори Марси го намекна.

— Ти стигна до четвъртфиналите на Австралия и Откритото първенство на Франция — два пъти. Стигна до полуфиналите в „Индиан Уелс“ и Сингапур. Според мен едва ли може да се каже, че се справяш зле.

— Не искам да кажа това и ти го знаеш. Искам да спечеля Шлем. Цял живот съм тренирала за това, а сега изглежда имам шанс да работя с човек, който може да успее да ме отведе дотам.

— Просто не съм сигурен, че…

— При положение че всичко друго е така, както казваш, ако целта ти беше да спечелиш Откритото първенство на САЩ в следващите две години, кого би наел? Марси Беренсън или Тод Фелтнър? Без да вземаш под внимание стила им на трениране или доколко са симпатични, и каквото там друго включваме в преценката.

Баща й мълчеше.

— Да, аз също — каза Чарли тихо.

— Това не означава непременно, че той е правилният избор за теб — каза господин Силвър и отпи от бирата си.

Чарли срещна погледа му:

— Звучи, сякаш Тод не е правилният избор за теб — отвърна тя.

Господин Силвър я погледна с присвити очи.

— Става дума не само за победата, татко, разбира се, че знам това. С всяка година женските турнири обръщат все повече и повече внимание на общата физическа форма. Преди петнайсет години, ако вдигаш тежести по час на ден, можеше да очакваш да издържиш по-дълго от повечето си съперници в тежък мач от три сета. Всичко това вече се е променило. Жените прекарват почти толкова време във фитнес тренировки, колкото и на корта, а Марси не е съвсем в крак с това. Казах ти преди, че не е склонна да пътува толкова много, и това също създава трудности.

— Тя се опитва да зачене бебе, Чарли. Знам, че разбираш това.

— Естествено, че разбирам това! Тя все още е моя приятелка, татко. Двете прекарваме по повече време всяка седмица, отколкото кажи-речи с всички останали. Бях една от шаферките й, когато се омъжи за Уил! И е естествено той да не иска тя да пътува толкова много. По четирийсет и няколко седмици годишно — това си е истински ад, особено когато се подлагаш на инвитро процедури. Наясно съм, наистина съм наясно. Повече от всичко се надявам да успее да забременее. Но после какво? Мислиш ли, че ще иска да скача на самолета през три дни и да потегля към Дубай? Шанхай? Мелбърн? Торонто? Лондон? А когато съвсем разбираемо не иска да пътува в това състояние — или не може? Знам, че звуча коравосърдечно, но какво ми остава тогава?

Баща й кимна:

— Това е един от рисковете при наемането на жена треньор. Но ми се иска да мисля, че подкрепяме приятелите си, когато…

— Не съм сигурна защо ми причиняваш това. — Гласът на Чарли беше почти шепот.

— Просто водим разговор, Чарли.

— Не го чувствам като разговор, татко. Чувствам го като огромно изнудване. Дори не споменахме случилото се на „Уимбълдън“. В крайна сметка тя носеше отговорност за обувките. Напоследък много забави темпото, докато се опитваше да забременее. И трябваше да чуеш какъв разговор относно бъдещето ми проведохме точно тази сутрин.

Сервитьорът, хлапак от местната гимназия, който според баща й скоро щеше да постъпи със спортна стипендия за тенис в училище от веригата „Дивижън 1“, махна чиниите им със салата и ги замести с купички с боровинки, къпини, малини и ягоди.

— Звучи, сякаш си решила окончателно. Може да не съм съгласен с теб, но те подкрепям в решението ти, каквото и да е то — каза господин Силвър, като загреба малко бита сметана и я изсипа върху ягодите си.

Ще ме подкрепяш, стига да се съгласявам с теб, помисли си Чарли. И макар да не беше сигурна, че наемането на Тод е правилната постъпка, това беше станало много по-ясно, докато излагаше пред баща си всички причини, независимо дали му харесваха, или не.

— Да. Решила съм — заяви Чарли с по-голяма убеденост, отколкото изпитваше.

— Е, добре тогава. Съгласни сме, че имаме разногласия.

Това бяха точно същите думи, с които господин Силвър си беше послужил преди повече от пет години, когато през лятото преди началото на втори курс Чарли беше решила да се насочи към професионалния тенис. Тя винаги бе разбирала, че завършването на четиригодишен колеж и състезаването във висшите нива на женския тенис взаимно се изключваха, и, разбира се, господин Силвър също беше наясно с това — но неодобрението на баща й граничеше с възмущение.

Чарли се канеше да изтъкне, че разговорът им следва познат модел, но я спаси Хауърд Пинтър, собственикът на клуба. Хауърд беше закръглен и плешив и когато говореше, фъфлеше и пръскаше слюнки, и вечно носеше тиранти, които имаха вид, сякаш се изпъват болезнено над грамадния му корем. Хауърд обичаше и двамата и не пропускаше шанс да им го каже, особено сега, когато Чарли беше известна.

— Питър. Чарли! Защо не знаех, че двамата ще обядвате тук днес?

— Здравей, Хауи — поздрави го баща й, вече на крака. — Радвам се да те видя. — Двамата се ръкуваха.

Чарли понечи да се изправи, но Хауърд леко натисна надолу рамото й:

— Моля те, не ставай, скъпа. Харесва ли ви обядът? Приятелката ти също ли ще се присъедини?

Отначало Чарли си помисли, че Хауи пита нея, но после забеляза изражението на баща си. Млъквай, по дяволите, казваше лицето му, когато той погледна Хауи право в очите. Не помнеше някога баща й да е отправял към някого такъв поглед, изпълнен с… какво? Паника?

Каквото и да беше, Хауи схвана намека.

— Простете, съвсем се обърках. Знаете как е на моята възраст: почти съм изкуфял. Казвам ви, всеки ден едва мога да си спомня как да се облека. Можете ли да повярвате, че имаше време, когато знаех по име всяко хлапе, което работеше в магазина за спортни стоки към клуба или в кухнята? Сега имам късмет, ако мога да си спомня кои са собствените ми деца. — Той се засмя насила.

Гневът на баща й изчезна също толкова светкавично, колкото се беше мярнал по лицето му.

— Просто разправям на Чарли всички последни клюки от клуба — каза той с усмивка.

Хауърд се смъкна в един стол до масата с изненадваща ловкост и бързина.

— Ооооо, кажи ми, кажи ми. Вече никой не ми казва хубавите клюки. Да не мислиш, че ме е грижа кой с кого се джафка за часовете за ползване на корта или за поддръжката на голф игрището? По дяволите, не! Искам да чуя кои се натискат в дрешника!

Всички се засмяха и Чарли изпита облекчение, че баща й, изглежда, успя да се разведри, но самата тя не можа да сдържи утаилото се раздразнение. Тримата бъбриха в продължение на няколко минути, през които Чарли осведоми Хауърд за някои привидно сочни, но напълно безвредни клюки от турнирите: слухове, че Наталия излиза с някакъв прочут куотърбек; саудитският мултимилиардер, за когото се твърдеше, че предложил седемцифрена сума на всеки от класираните в топ три играчи в мъжкия тенис, за да изиграят по един мач с него в имението му в Джеда; поставената под номер пет в ранглистата жена, която току-що се бе провалила на изненадващ допинг тест. Той плесна с ръце и се ухили. Това дори не са хубавите клюки, помисли си Чарли. Запита се как ли щеше да реагира той на новината за Тод Фелтнър. Или, като стана въпрос, на факта, че тя поддържаше небрежна връзка с най-привлекателния играч в мъжкия турнир. Усмихна се вътрешно при тази мисъл.

— Окей, ще ви оставя да обядвате — каза Хауърд, като погледна господин Силвър. За миг настъпи неловко мълчание. Хауърд се прокашля и избута стола си назад. — Е, ако ме извините, дългът ме зове. Сигурен съм, че някоя отегчена домакиня трие сол на главата на някого от служителите ми в съблекалнята, докато ние тук си говорим. Чарли, винаги е удоволствие да те видя. Посещавай ни по-често, чуваш ли? — Той се наведе да я целуне по бузата; Чарли с усилие се застави да не избърше останалата по кожата й влага.

— Благодаря, че се отбихте да ни поздравите, господин Пинтър — каза тя. — И да не вземете да раздрънкате тези турнирни тайни.

Той нададе мощен гърлен смях като Дядо Коледа и бавно се отдалечи. Чарли се обърна към баща си:

— За какво говори той? Каква е добрата новина? И коя е „новата ти приятелка“?

— Не е голяма работа, Чарли. Просто Хауи ми уреди да се преместя в една от трите къщи за гости, които държат в далечния край на землището на клуба — сещаш ли се, близо до басейна? Те са доста приятни.

— Къщите, които са построени… кога беше — в началото на двайсети век? Имат ли изобщо отопление? Защо, за бога, би искал да живееш в една от тях? Не мисля, че всъщност някой дори е отсядал в някоя от тях от десетилетия насам!

— Малко са примитивни, да, но помисли си колко време ще спестявам, като не се налага да шофирам напред-назад от Топанга всеки ден. Трафикът наистина…

— А какво ще стане с нашата къща? Мама обичаше нашата къща! — Чарли нямаше намерение да споменава майка си точно в този момент, но дори не си беше представяла ден, когато баща й би продал дома от детството й. В края на краищата, това беше последното място, където бе живяла майка й. Там беше починала. На Чарли й се струваше необяснимо, че той някога би напуснал тази къща.

— Знам, че беше така, миличка. Всички я обичаме. Но трябва да разбереш, че нещата се променят, ситуациите се променят. На този етап от живота си просто нямам времето или енергията да се грижа за толкова голяма къща.

— Така че би предпочел да живееш тук? Вече прекарваш твърде много време тук. — Чарли почувства надигащата се паника. — Заради парите е, нали?

Баща й срещна погледа й:

— Не става въпрос за пари. Това изобщо не е твоя грижа, чуваш ли ме?

— Защо иначе би направил това? Не разбирам защо отказваш да ми позволиш да помогна! Какво значение има каквото и да е от това, ако не мога да помогна на семейството си?

— Все още съм твой баща — каза той остро. После по-меко: — Никой не е по-наясно от мен колко много трябва да инвестираш в кариерата си. Солидна заплата за треньора ти и цялото пътуване за двама ви с Джейк, а ще се въздържа да си представя колко по-голямо заплащане от Марси ще иска Тод Фелтнър. Трябва да инвестираш в себе си, Чарли.

— Просто не разбирам защо ти е да се местиш…

Той вдигна ръка:

— Достатъчно. Ще бъде страхотно да се сдобия с по-малко жилище и да се отърва от всекидневното пътуване от къщи до клуба. Да, ще бъде и тежко. Но е време.

Чарли се насили да се усмихне въпреки прималяването в стомаха си.

— Окей тогава. Може би и двамата трябва да се съгласим, че имаме разногласия.

[1] Фамилното име Силвър означава „сребро“, „сребърен“. — Б.пр. ↑

4
Двадесет и трета сред най-добрите

Лос Анджелис

август 2015

Табелата с надпис „Продава се от собственик“ можеше със същия успех да е окичена с коледни лампички, защото беше първото нещо, което Чарли виждаше всеки път, щом погледнеше през прозореца на спалнята си. Бяха минали две седмици, откакто баща й бе обявил намерението си да се премести на територията на „Бърчууд“, а тя все още смилаше новината. Бунгалото с три спални, разположено малко встрани от булевард „Топанга Кениън“, не беше особено идилично — лъкатушещата автомобилна алея отдавна се бе разбила на ситни камъчета, а отвън мястото отчаяно се нуждаеше от пребоядисване (да не споменаваме нови врати и прозорци), но онова, което липсваше на къщата от детството й по отношение на привлекателността, се компенсираше предостатъчно във вид на спомени: неделните вечери с барбекю в задния вътрешен двор, обкръжен от гора; как караше колело с Джейк до Щатския парк „Топанга“ и спираха да си вземат кока-кола от крайпътната бензиностанция, която оттогава насам се беше превърнала в пазар за органични храни; как помагаше на майка си да се грижи за поставените по первазите на прозорците сандъчета с циганчета, които засаждаха всяка година. Семейството й никога не бе имало навика да организира големи партита или да посреща тълпи от гости, но Чарли помнеше предимно щастливо детство в тази къща, дом, който майка й обичаше и поддържаше с огромна радост, мястото, където беше затворила очи за последен път. Не беше чудно, че Чарли почти не беше променила стаята от детството си — чак до плакатите на Джъстин Тимбърлейк — и че все още я смяташе за свой дом, защото, наистина, за какво й беше да плаща наем някъде другаде, когато през единайсет от общо дванайсет месеца в годината беше на път? Това, което не пасваше, беше представата баща й да продаде това късче от общото им минало и да се нанесе в някаква къща за гости. В землището на „Бърчууд“. В Палисейдс. Тя поклати глава само при мисълта за това.

Гледаше на приложението за ESPN на айпада си биографичен филм за сложния заплетен живот и времена от треньорската кариера на Тод Фелтнър. Превъртя напред през началните години, в които се виждаше как Тод расте в Лонг Айлънд и участва в първите си мачове на сингъл за „Грейт Нек Норт“. Подмина времето, когато беше играл на сингъл в Университета на Мичиган, краткия му престой в тренировъчната програма на „Морган Стенли“ и как по време на почивка във Флорида открил тринайсетгодишно дете чудо в тениса, което си изкарвало допълнителни пари, като носело топките за голф, когато Тод играел. Нещо у това дете — Ейдриън Евърсол — толкова вдъхновило Тод, че той напуснал омразната си чиновническа работа, преместил се в Тампа и се заловил да научи всичко, което му било нужно, за да обучи едно талантливо хлапе, преди да го превърне в световния номер едно само за осем кратки години, макар самият той да нямал никакъв опит в професионалния тенис. Отразяването на историята включваше множество сцени, в които Тод обсипваше с крясъци и обиди Ейдриън, а по-късно и други мъже, които бе тренирал и извел до върха. На един особено изнервящ полуфинал от Откритото първенство на САЩ охраната на турнира със сила бе откъснала Тод от ложата за почивка на Ейдриън, след като беше ругал играча толкова гръмко и непристойно, че телевизионните камери дори не можеха да излъчат гневния изблик на живо. Но после, минути по-късно, следваше нова сцена: как Ейдриън вдига шампионската купа високо над главата си и я целува, докато светът ликува. Чарли гледаше, едва дишайки: можеше да почувства тежестта на онзи трофей, да чуе как публиката изразява гръмогласно вълнението си, да усети мириса на потта и мръсния въздух на „Куинс“, докато я обявяваха за най-добрата. Против волята си — въпреки откровено плашещата демонстрация на гняв от страна на Тод — още в този миг разбра, че искаше това. Искаше него.

Сякаш Тод вече беше проникнал в съкровените кътчета на ума й, телефонът й иззвъня и младо момиче с висок пронизителен глас каза: „Шарлот Силвър? Свързвам ви с Тод Фелтнър“. Чарли почувства как пулсът й се забързва и натисна бутона „Пауза“ на айпада си.

— Шарлот? Тод Фелтнър на телефона. Извини ме за грубия език, но ми писна да се ебавам с някакви си там текстови съобщения. Пристигам в Лонг Бийч в петък по обяд. Правя обратен завой и хващам полет за Хаваите в осем, и бих предпочел да не идвам в земеделските райони, така че какво ще кажеш да се срещнем във фоайето на хотел „Стандарт“ в центъра? Ще те удостоя с бляскавото си присъствие и можеш да ми изредиш списъка си с въпроси. В два?

Милион неща препускаха из ума й. Не й харесваше самонадеяността му. Но си пое дълбоко дъх, спомни си настойчивостта на Джейк и собственото си зараждащо се вълнение и каза:

— Значи в два, господин Фелтнър. Ще се срещнем там.

— Върховно! — заяви той, успявайки да придаде на думата саркастично звучене. — И ми казвай Тод. „Господин Фелтнър“ ме кара да се сещам за баща ми, а ако някога беше имала удоволствието да срещнеш тоя тип, щеше да знаеш, че това си е доста скапано преживяване.

— Тод, значи — повтори Чарли. Преди да бе успяла да се почувства неловко, Тод заяви, че асистентката му ще уточни подробностите с имейл, и затвори.

Тя изпрати на Джейк есемес: „Задейства се“ с времето и мястото и си изключи телефона.

* * *

Когато влезе в „Стандарт“, облечена в джинси и удобен блейзър, Чарли умишлено подраняваше с петнайсет минути. Обзета от облекчение, че има малко време да си поръча чаша газирана вода и да подреди бележките си, тя се увери, че нищо няма да я отклони от списъка й. Беше отпечатала спретнато цели деветнайсет точки — въпроси, теми за разговор, по които искаше да го чуе какво мисли — на лист светлосиня хартия за писма. Но когато се приближи до подиума на салонната управителка във фоайето, за да помоли за маса, Тод изрева от високото си столче до бара отзад:

— Силвър! Насам.

Тод не се изправи, когато тя стигна до масата.

— Сядай — каза, махвайки с ръка към останалите свободни места. — Не възразяваш да ти викам „Силвър“, нали?

— Всъщност предпочитам „Чарли“ — каза тя, настанявайки се на стола най-далече от този на Тод, макар че оттам се разкриваше единствено гледка право към стената. — Подранили сте.

— Правило номер едно на Тод Фелтнър: ако не си подранил, значи закъсняваш. — Смехът му беше нещо средно между кикот и подигравателно пръхтене. Чарли не можеше да реши кое й е по-неприятно: тъпото му правило или фактът, че говори за себе си в трето лице.

С ръст от само малко над метър и седемдесет и пет, силата му като играч в колежа се дължеше изключително на мускулестите му рамене и неимоверно широки, мощни бедра, които по странен начин го правеха да изглежда почти толкова широк, колкото и висок. Сега, когато вече прехвърляше средната възраст, мускулестото, едро телосложение се бе преобразило в крушовидна форма: почти атрофирали рамене и торс, издуващ се като балон във формата на грамаден задник и шкембе, всичко това — крепящо се на бледи, кльощави крака.

— Какво ще си вземеш? — попита Тод и побутна едно меню в нейната посока.

Жена, обута в кожени панталони и боти с висок ток, се появи до масата им и на Чарли й отне един миг да осъзнае, че това е тяхната сервитьорка. Хвърли поглед към телефона си и видя, че до пристигането на Джейк все още има тринайсет минути, може би повече.

— Само чаша кафе засега, ако обичате — каза тя. Имаше намерение да си поръча обяд, но искаше да изчака Джейк.

— Безкофеиново — излая Тод. Както сервитьорката, така и Чарли се обърнаха да го погледнат. Самият той ли искаше безкофеиново, или го поръчваше за Чарли?

— За нея — поясни той.

Чарли се насили да се усмихне:

— Благодаря, но не, предпочитам нормално. — Обърна се към сервитьорката. — С кофеин, моля. Двойна доза.

Тод се засмя, змийският му език се стрелна бързо:

— Наслаждавай се сега, скъпа. Ако ще работиш с мен, можеш да се сбогуваш с това, както и с всичко друго, което е поне малко приятно. Но и до това ще стигнем.

Чарли знаеше, че ако там седеше Марси вместо Тод, вече щяха да са си поръчали клуб сандвичи с пържени картофи и щяха оживено да разнищват най-новите клюки за знаменитостите. Чарли си блъскаше ума да измисли безобидна тема за неангажиращ разговор, за да запълни времето, когато Джейк се появи като видение пред тях.

— Надявам се, че не съм изпуснал нищо — той се наведе да целуне Чарли по бузата. Тод отново не се изправи, но Джейк заобиколи масата и го плесна по гърба: — Тод, страхотно е да ви видя. Благодаря, че отделихте време днес.

Чарли винаги малко се изненадваше, когато видеше брат си да изглежда толкова професионално. Колосаната му бяла официална риза подчертаваше тена му, а целият му вид — тъмносин костюм с европейска кройка без вратовръзка, скъп часовник и обувки — отдалеч даваше да се разбере, че е успешен холивудски „ловец на таланти“. Никой дори не би предположил, че той живее в апартамент тип „студио“ в сграда без асансьор в Харлем — или пък че единствената му клиентка в мениджърската агенция за спортисти, където работеше, е собствената му сестра.

Дори още не си бяха поръчали храна, когато Тод плесна с длан по масата и каза:

— Никой от нас няма много време, така че да минаваме направо на въпроса. Силвър — ъъ, Шарлот — ти си дяволски добър играч с голям потенциал. Но за момента това е всичко. Участваш в турнири вече от почти пет години и нямаш Шлемове, само две важни титли на сингъл, и досега не си стигала по-високо в ранглистата от двайсет и трето място. Освен това току-що си претърпяла операция. Сигурен съм, че много хора са препоръчали да се оттеглиш.

— С цялото ми уважение, господин Фелтнър, да си двайсет и третата най-добра тенисистка на земята не е толкова ужасно — обади се Джейк. Чарли го стрелна с признателна усмивка, но звукът от юмрука на Тод, стоварващ се отново върху масата, я стресна толкова много, че тя едва не събори кафето си.

— Грешен отговор! — изстреля той, почти крещейки. — За това ли си мечтаеше като тринайсетгодишно момиче, което печелеше всички турнири, в които участва, което демонстрираше невероятно постоянство и решителност и което разчистваше противничките от пътя си като шибана моторна косачка? Да си на двайсет и трето място? Определено се надявам, че не, защото това не е поведение на шампионка. Да не мислиш, че Щефи Граф се е надявала и се е молила да попадне на двайсет и трето място в ранглистата? Или че Евърт, Навратилова, Шарапова или която и да е от онези сестри Уилямс някога са се обръщали към треньорите си или татковците си, или към огледалото и са казвали: „Леле, надявам се някой ден да съм двайсет и трета в списъка на най-добрите тенисистки?“ — Последната част изрече като отблъскващо пронизителна и писклива имитация на женски глас. — Моля те. Пощади ме.

Чарли пламна от срам — и от още нещо. Тод Фелтнър бе прав. Тя наистина искаше повече. Не искаше да бъде просто бележка под линия в историята на тениса, не и след целия си упорит труд.

— Беше достатъчно ясен — каза тя тихо.

— Ако ще излизам от пенсия, за да тренирам момиче, ще го направя само за момиче, което има убийствен хъс. Ти ли си това момиче, Шарлот Силвър? Имаш ли вкус към кръвта? Или си доволна да подскачаш от корт на корт в бялата си поличка, със симпатичните си плитки и толкова широка усмивка, че всички просто те обожават?

Тод отвори магнитното покритие на петнайсетинчовия си айпад, обърна го към Чарли и започна да прехвърля светкавично нейни снимки през годините. Вечната плитка. Вечната усмивка. Вечната подгласничка.

— Точно сега седим тук, защото аз мисля, че под външната фасада на сладкото малко момиче ти наистина, ама наистина искаш да стигнеш до върха на класациите. До челната десетка. До титлата от Големия шлем. А аз лично съм тук, защото мисля, че имаш най-добрия шибан бекхенд с една ръка, който съм виждал изпълняван от някое пиленце — ъъ, момиче. Притежаваш инстинктивно разбиране как да се позиционираш на корта — повярвай ми, това не може да се преподава — и, поне от онова, което мога да видя на записите, психическата издръжливост, за да се съвземеш, когато си повалена. Това, Шарлот Силвър, е причината да сме тук.

Чарли се опита да сдържи усмивката си. Тод Фелтнър наистина беше забелязал силните й страни, беше ги запечатал в ума си. Беше си подготвил домашното. И въпреки това снимките, които я представяха като дружелюбна и щастлива дилетантка, бяха съкрушителни.

— Ако ще се заемаме с това, първо и преди всичко, ще трябва да се отървеш от тия глупости за чувствителното момиче. Например точно сега виждам, че очите ти се наливат със сълзи. Не може всички във всеки миг да се притесняваме за чувствата ти, иначе никой няма да свърши нищо. Ще ти говоря прямо и ти ще бъдеш директна с мен. Без увъртане и глупости, окей? Второ, трябва основно да променим имиджа ти. Ще предприемем стъпки да се отървем от сладкото момиче с плитките и ще я заместим с яростната, мощна тенисистка, към която другите играчи хранят страх и уважение. Ще наемем имидж консултант, тъй като това явно не е в областта на моята компетентност, но наистина мисля, че е важно в този случай. Тя може да съветва всички ни относно наемането на подходящите хора за връзки с обществеността, стилисти, консултанти по въпроса за социалните медии, каквото там се сетиш, които ще се справят с всичко това. Не искам това да те занимава твърде много — аз ще отговарям за разписанието на тренировките и пътуванията ти и ти гарантирам, че нищо от тези глупости няма да измести онова, което е наистина важно, а именно: играта ти. Важно е, но, в крайна сметка, на никого няма да му дреме как си облечена, ако наистина не побеждаваш.

Чарли кимна. Тод звучеше грубо, да, но също и откровено.

— Моментално ще наемем постоянен спаринг-партньор. — Когато Чарли отвори уста да възрази, Тод я възпря рязко, като вдигна ръка. — Знам, че ще кажеш, че нямаш нужда от такъв, че е напълно приемливо да си партнираш с другите момичета за загряване и тренировка, и съм тук, за да ти кажа, че грешиш. Жестоко грешиш. И не ми излизай с всичките тия простотии от рода на: „Аз съм едва на двайсет и не-знам-си кое място, не заслужавам собствен спаринг-партньор“. Това е омагьосан кръг и твърде много пъти съм виждал как играта на състезателите се изстрелва до небесата, когато имат добър партньор по цял ден, всеки ден, когато има кой да ги скъсва от тренировки. Не подлежи на преговори.

— Окей — съгласи се Чарли. Самата тя беше обмисляла същото много пъти, но не можеше да оправдае разноските. Не печелеше достатъчно, за да наеме постоянен спаринг-партньор, а после да плаща и неговите пътни разходи.

— Нямам нищо против да използваш физиотерапевтите и масажистите, които обслужват играчите в турнирите, стига да виждам, че физическата ти форма се подобрява и се придържаш към програмите, които ти изготвят. Освен това, диетолог. Не за постоянно, само докато смъкнеш пет килограма от долната част на тялото и раменете ти заякнат и се оформят още малко. Няма да е нещо огромно, но, няма да те лъжа, Чарли, ще струва пари. Добрата новина е, че скоро ще печелиш повече и тези първоначални парични разходи ще ти се сторят като джобни пари, ако всички си свършим работата, както трябва. Чуваш ли ме?

Чарли полагаше усилия да не се съсредоточава върху подмятането за петте килограма. Той беше прав, разбира се; просто не беше лесно да го чуе. Тя кимна.

— Брат ти ще наглежда деловата страна на нещата, като например осигуряването на голям рекламен договор — нещо в допълнение към „Найки“, чиито условия ще преразгледаме, щом си проправиш път до челната десетка — а оттам? Нека просто да кажем, че пътят е постлан със злато.

Тод скръсти ръце на гърдите си и отправи на Чарли самодоволна усмивка, докато Джейк кимаше до него. Във всичките години, през които двете с Марси бяха работили заедно, никога не бяха имали подобна среща. Всичко, по което работеха, се отнасяше пряко до играта на Чарли: усъвършенстването на подсичащия й удар, подобряване на играта й при мрежата, променяне на фалца при втория й сервис, прецизно пласиране на късите топки. Когато все пак не бяха на корта, двете с Марси обикновено се смееха заедно по време на вечерите за играчите или си разменяха броеве на US Weekly по време на някой полет, или си устройваха маратонско гледане на HGTV в случайните хотелски стаи по цял свят. Никога не бяха споменавали „имиджа“ на Чарли отвъд темата за важността на доброто спортсменско поведение. Марси очакваше Чарли сама да поеме отговорността за здравословното си хранене, което включваше много пресни плодове и зеленчуци, протеини и изобилие от въглехидрати преди мачовете; редовно се допитваше до инструкторите в турнирите, за да й съставят добра програма за тренировки, но не й висеше над главата с клипборд и хронометър, за да й налага какъвто и да е режим. Те бяха, първо и преди всичко, треньор и играч, но също и близки приятелки, доверенички, а от време на време — когато Чарли се почувстваше изтощена от пътуване или потисната от самотата на спорта — по-скоро като майка и дъщеря.

— Прав сте, че не съм си мечтала да бъда двайсет и трета в света. И честно анализирахте силните ми страни на корта. Искам да побеждавам, господин Фелтнър. Тод. Искам да се върна по-силна и по-добра от преди. Наистина ли мислите, че можете да ми помогнете да го постигна?

Тод я погледна в очите:

— Помогнах на Надал да се завърне след кошмарна контузия на коляното. Спечелих на Ейдриън Евърсол четири Шлема. Аз изведох Джилберто до първото място, а преди да ме срещне, беше истински лигльо. Моята валута е побеждаването. — Той хвърли поглед към часовника си. — О, мамка му, трябва да бягам. Слушай, помисли си и ме потърси отново до края на седмицата. Можем да постигнем велики неща заедно, Силвър — каза той, като гледаше Чарли. — Ха, хвана ли се! Само се майтапя. Чарли.

Джейк се засмя. Чарли се усмихна насила.

— Само да подметна още нещо. Ако ще правя това, трябва да си напълно свободна. Не ми се обаждай, докато не прекратиш отношенията с онази твоя треньорка. Капиш?

Тод се изправи и отвори портфейла си, но Джейк му махна да го прибере:

— Моля, това е за наша сметка. Безкрайно сме ви благодарни, че отделихте време да дойдете да се срещнете с нас. Ще обсъдим всичко и веднага ще ви се обадим.

Тод помаха леко на двамата, като или не забеляза, или не го беше грижа, че Джейк беше протегнал ръка през масата.

— Имаш нужните качества, хлапе, и знам как да се погрижа да достигнеш този потенциал. Каквото и да решиш, отсега нататък ще съм на твоя страна. Спокойно.

Чарли го проследи как излиза стремително през вратата.

— Това беше удивително! — продума Джейк, загледан след Тод, сякаш от масата им току-що си беше тръгнал Майкъл Джексън.

— Не успях да му задам всичките си въпроси — промърмори Чарли.

— Мисля, че той до голяма степен каза, каквото искаше да знаеш, не смяташ ли? Искам да кажа, разликата между Тод Фелтнър и Марси Беренсън е недвусмислена. Просто действат в различни вселени.

Чарли не можеше да не се съгласи:

— Искам го — заяви тя. — Напълно съм сигурна, че мразя характера му, но обичам плана му и разпалеността му, и поведението му на уверен бъдещ победител. Освен това, напълно признавам, че това е една от онези преломни ситуации и има вероятност сериозно да съжалявам, че не съм се възползвала от този шанс. Не всеки ден в живота ти влизат живи легенди, молейки да ти станат треньори.

Джейк вдигна двете си ръце с дланите нагоре в знак на примирение, точно когато сервитьорката с вид на фотомодел донесе храната им.

— Тук сервирате ли шампанско? — попита Джейк.

Жената го погледна, сякаш се е побъркал.

— Разбира се.

Джейк явно не забеляза тона й.

— Фантастично, тогава искаме две чаши. — Погледна Чарли и се ухили. — Май имаме повод за празнуване.

* * *

Чарли току-що беше приключила с подреждането на кухненската маса за двама, когато телефонът иззвъня. Отне й минута да осъзнае, че е стационарният.

— Здрасти, татко — каза тя в древната слушалка.

— Откъде разбра, че съм аз?

— Че кой друг би се обаждал тук? — каза тя, преди да осъзнае, че това не беше точно най-любезният начин да се изрази. — Просто искам да кажа, сигурна съм, че всичките ти специални приятелки ти звънят на мобилния.

— Шарлот, съжалявам, че ти съобщавам толкова късно, но в крайна сметка няма да съм у дома за вечеря тази вечер.

Тя зачака, но баща й не предложи по-нататъшно обяснение.

— Гореща среща?

— Изникна нещо в последния момент.

Чарли бе имала намерение да поднесе хубава, полудомашно приготвена храна и спокойно и уверено да поиска подкрепата на господин Силвър за наемането на Тод. Щеше да го направи независимо от всичко, но всичко това щеше да й се струва много по-редно, ако знаеше, че баща й я подкрепя.

— Смятах да ти сготвя.

— Благодаря, миличка, но защо не продължиш с другите си планове? Ще се прибера късно. Или утре.

— Утре ли? — попита Чарли, слисана. Баща й никога, ама никога, не излизаше на срещи, когато тя си беше у дома, какво остава пък да преспива в къщата на някоя случайна жена. Отбеляза си наум да попита Джейк дали имаше някоя по-специална.

— Сега трябва да бягам — каза той в отговор. — Обичам те — и затвори.

Чарли извади замразен чеснов хляб от фризера и хвърли поглед на указанията за размразяване върху опаковката. Точно когато го пъхаше в изненадващо сложната микровълнова фурна с тостер, телефонът й звънна.

Беше Марси. Веднага щом се прибра от срещата си с Тод, Чарли й беше изпратила имейл да уточнят кога може да я посети. Марси живееше в Сейнт Питърсбърг, Флорида, и Чарли не беше ходила в дома й от цяла вечност. Офисите на Женската тенис асоциация се намираха наблизо и Чарли планираше същевременно да се срещне с техни служители по повод смяната на треньора си. Разговорът щеше да е наистина ужасен, но Чарли знаеше, че той трябва да се състои на живо. На територия на Марси. Най-малкото, Чарли й дължеше поне това.

Застави се да вдигне телефона.

— Здрасти, Марс! — възкликна тя ведро. Макар двете да общуваха всекидневно, почти винаги го правеха чрез есемеси или имейли.

— Здравей, Чарли. Как си?

— Ъм, доста добре. Днес Рамона демонстрира обичайната си очарователна същност. Но трябва да призная, че си разбира от работата. Китката вече не ми създава проблеми и наистина имам чувството, че стъпалото се подобрява по малко всеки ден. Вече не ме боли; сега трябва просто да укрепне.

Марси я бе посещавала два пъти по време на рехабилитацията, но заради процедурите по инвитро оплождането и факта, че Чарли още не беше в състояние да играе, бе глупаво тя да прелита напред-назад по-често.

— Много се радвам да го чуя — каза Марси.

— Да, тя е страхотна.

Настъпи неловка пауза. После Марси каза:

— Чарли, надявам се, че няма да възразиш, ако карам направо, но се познаваме от достатъчно време, за да можем да сме честни една с друга, нали?

Мигновено в гърлото на Чарли се образува малък, твърд възел:

— Разбира се — успя да изрече задавено тя, надявайки се, че звучи нормално.

— Защо искаш да дойдеш да ме видиш в Сейнт Питърсбърг тази седмица? — Тонът на Марси беше спокоен и любопитен, но на Чарли й се стори, че долавя лека нотка на подозрение.

— Казах ти, Марс, не съм ходила там от цяла вечност. Сега се чувствам по-добре и би ми било от полза едно откъсване от обстановката тук. Много бих се радвала да видя теб и Уил, и, разбира се, мога да се отбия до офисите на ЖТА и може би да уточня някои…

— Каза, че ще бъдеш откровена с мен, Чарли.

Марси беше права, заслужаваше откровеност — но това беше разговор, който Чарли не искаше да води по телефона. Макар че щеше да е трудно, тя беше решена да направи нещата както трябва.

— Чарли, не искам да правя това по-трудно за теб, отколкото предполагам, че е. И може би мъъъъничко греша, затова ще ти задам директен въпрос, изискващ отговор с „да“ или „не“, и наистина ще съм ти признателна, ако бъдеш честна.

— Окей…

— Защо искаш да дойдеш тук — за да ме уволниш ли?

Мълчанието на Чарли беше потвърждението, което бе необходимо на Марси.

— И аз така си мислех — каза тя тихо.

Думата „уволнявам“ звучеше толкова рязко, беше толкова безлична, че на Чарли й се прииска да възрази на Марси, но беше невъзможно да се отрече истината във въпроса. Вместо това възелът в гърлото й се затегна още повече и се разхлаби едва когато сълзите започнаха да се стичат по бузите й.

— Съжалявам, Марси. Исках да проведем този разговор очи в очи — каза тя, мразейки се, задето позволи всичко да се развие по този начин.

— Знам, че искаше, Чарли. И оценявам това, наистина. Но никога преди не сме се придържали към формалностите, така че наистина не би трябвало да започваме сега. Не исках да ти се налага да прекосиш цялата страна просто за да ми кажеш нещо, което вече подозирах.

— Така ли? — От гърлото й се откъсна хлип и Чарли затисна устата си с ръка.

— Да. Знам, че не беше доволна, задето през изминалата година не исках да пътувам толкова много. Наясно си, че с Уил правим опити да забременея, и съм сигурна, че се питаш как ще ти се отрази това.

— Не, Марси, не е…

— Не е нужно да се извиняваш. Естествено е. Това е кариерата ти; със сигурност разбирам опасенията ти. Имах смътно чувство, че виниш мен за случилото се на „Уимбълдън“. И двете знаем, че това беше злощастна случайност — и само няколко точки те деляха от спечелването на мача — но наистина приемам, че изиграх роля в цялото фиаско, и съжалявам за това.

— Марси, моля те, ако само…

Гласът на треньорката й беше силен и овладян:

— Единственото ми желание е да можехме да сме по-откровени относно тези неща. Наистина да ги бяхме изложили и обсъдили, преди да почувстваш нужда да се огледаш за друга възможност. — После, след миг: — В момента свекърът ми е в Ел Ей по работа. Той е доста голям почитател на тениса, както можеш да си представиш, и е видял теб и Тод във фоайето на „Стандарт“. Оттам нататък не беше трудно да сглобя всичко.

Чарли се почувства, сякаш я бяха ударили с юмрук.

— Съжалявам, Марс. Получи се такова чудновато съвпадение в моментите. Аз се връщам, той иска да излезе от пенсия… — Не беше напълно сигурна какво друго да каже.

— Той има доста стряскаща репутация.

— Знам. Още не съм го наела. Аз, ъъ, исках първо да говоря с теб.

Марси прочисти гърло:

— Оценявам това, Чарли, че предложи да дойдеш тук и така нататък. Просто… просто се надявам да знаеш в какво се забъркваш.

Чарли не знаеше какво да каже, вероятно защото не беше наясно точно в какво се забърква. Всичко започваше да й се струва много реално.

Марси се прокашля:

— Виж, не искам това да свърши зле. Мога да си представя, че и на теб не ти е лесно, и искам да знаеш, че, преди всичко, с теб сме приятелки. За мен беше чест да те тренирам през изминалите години, но и нещо повече, чувствах се привилегирована да те познавам като личност.

— Марси… — Чарли не можеше да прикрие плача си.

— Ти заслужаваш най-доброто, Чи. Работиш упорито за него, винаги си работила. Така че, макар да ми се иска всичко това да можеше да свърши различно, надявам се да знаеш, че ще те аплодирам от страничните линии. След заздравяването на ахилесовото сухожилие и с умението на Тод Фелтнър да създава изключително успешни играчи не може да се каже колко далеч ще стигнеш…

Чарли вече не можеше да говори и се мразеше за това.

— Трябва да бягам — каза Марси: в гласа й се долавяше толкова силно съжаление, колкото изпитваше Чарли. — Това не е сбогуване, нали? През следващите две седмици имаме да уточняваме множество делови въпроси — свържи ме с асистентката на Тод и ще се погрижа преходът да мине гладко — а също и многобройни лични въпроси. Хей, у теб още е онази кошмарна рокля от шифон, която взе назаем за банкета, помниш ли? Не си въобразявай, че можеш просто да задържиш тази грозотия.

Двете се засмяха. Звукът беше глух и неубедителен, но помогна, поне за момента.

— Марси? Съжалявам. Обожавах да работя с теб през всичките тези години. Не планирах — дори не мислех — аз, просто… Съжалявам.

— Знам. Аз също. Ще се чуем скоро. — И преди някоя от двете да успее да каже и дума повече, Марси прекъсна връзката.

Чарли продължи да се взира в телефона няколко секунди. Въпреки всичките полети и анонимните хотелски стаи, и градовете, и държавите, тя обикновено не се чувстваше самотна. Беше странно — това усещане, че някак се носиш по течението без една от малкото постоянни величини в живот, който се определяше от движението и промяната.

Готова или не, помисли си тя, точно когато усети мириса на изгоряло и от кухнята се чу алармата за дим. Започва се.

5
Стая със свързваща врата

Мелбърн

януари 2016

Звукът от вибриращ мобилен телефон събуди Чарли от дълбок сън и тя го измъкна изпод тежкия пухен юрган, където се криеше от климатика. Кой казваше, че само американците искат климатични инсталации? Изглежда, че австралийците страшно си падаха по тях.

— Ало? — Гласът й беше пресипнал, сякаш е изпушила цял пакет цигари. Което, не е нужно да се уточнява, не беше направила.

— Шарлот? Какво правиш, мамка му? — прогърмя Тод по високоговорителя, който Чарли бе включила, без да иска, докато се мъчеше да напипа телефона. — Вече е седем и стоя сам на корта. — Звучеше побеснял от гняв, което всъщност не бе нищо ново, и въпреки това всеки път я изпълваше с безпокойство. Сякаш вечно бъркаше нещо.

Чарли отдръпна телефона, за да погледне екрана.

— Едва седем часът е, Тод. Тренировката ни е чак в осем — измънка тя, смъквайки крака на пода. Хвърли поглед към дясното си стъпало и въздъхна от облекчение, когато й се видя съвсем нормално. Разбира се, че ще изглежда нормално — както ахилесовото сухожилие, така и счупената китка бяха заздравели напълно още преди месеци — но оглеждането на контузените места й беше станало навик.

— Измъквай си задника от леглото. Изгледа ли записите, които ти оставих снощи? Поръчах да ти донесат в стаята омлет от белтъци, би трябвало да пристигне след десет минути. Искам те на място след трийсет минути. Да не си въобразяваш, че Наталия се излежава и гледа телевизия? Играчите на върха не правят така. И помни: ако не си подранила, значи си закъсняла. — Той затвори, без да изчака отговор.

Ако не си подранила, значи си закъсняла. Чарли прехапа вътрешността на бузата си.

Откъм другата страна на леглото се чу шумолене. Чарли почти беше забравила, че Марко е там, докато той се обади:

— Каза ли му, че не си мързелива, а просто много уморена от чукане?

— Не, не му казах това — отвърна тя и го перна по гърдите.

— Винаги е добре да казваш истината — отбеляза Марко, надигна се и се подпря на лакти. — Какво? Гледаш ме и си мислиш, че съм, как се казва, истински Адонис? Да, постоянно имам този проблем с жените.

Чарли се засмя, но знаеше, че Марко едва ли се шегува: беше безумно великолепен. Той го знаеше, тя го знаеше, знаеше го и цялото женско население на планетата — поне всяка негова представителка, която бе пускала телевизора, за да гледа тенис мач между мъже в последните пет години и беше зърнала как Марко си сменя фланелките между сетовете. Това мяркане на голите му гърди за някакви си десет секунди беше спечелило на Марко Валехо наградата на списание People за най-сексапилен мъж на света. Съвършеното му тяло се появяваше по билбордове из цял свят с реклами на бельо, маратонки, часовници и одеколон, и той редовно минаваше по червените килими с актриси, певици и модели. От три години не беше слизал под номер четири в ранглистата. След като последно бе спечелил Откритото първенство на САЩ в бурен финал от три сета, той беше фаворит за спечелването на Откритото първенство на Австралия. Беше натрупал милиони под формата на печалби от наградни фондове, десетки милиони от рекламни договори и поддържаше къщи или апартаменти в страни по цял свят. По всеобщо съгласие, Марко Валехо беше един от най-великите играчи в ерата на откритите първенства. И беше в леглото на Чарли.

На вратата се почука. Чарли хвърли поглед наоколо и, тъй като не намери никоя от дрехите си, нито дори халат, издърпа чаршафа изпод юргана и го уви около гърдите си. „Точно като във филмите“, промърмори тя, докато отваряше вратата.

Сервитьорът от румсървиса едва ли беше и ден по-стар от деветнайсет години. Крадешком хвърли поглед към Чарли, явно гола под чаршафа, и се обля в гореща руменина от врата чак до корените на косата. Хвърли поглед към леглото, където измачканите чаршафи и възглавници потвърждаваха всичко, но Марко беше прекалено опитен, за да се остави да го спипат така аматьорски. Дългогодишното преспиване в непознати хотелски стаи с различни жени го беше научило на всички номера и дори сега Чарли се запита как ли беше успял да се добере от леглото до банята, без никой да забележи.

— Добро утро, ъъ, госпожице Силвър. Имам записана поръчка за омлет от белтъци с гъби, лук и спанак, без мазнини. Плодове вместо картофи. Голямо кафе „Американо“ без кофеин, с обезмаслено мляко. И вода с лед. Има ли нещо друго, което мога да ви донеса?

— Без кофеин? Сериозно? — Досега Чарли вече бе запозната с „кофеиновата забрана“ на Тод, но я раздразваше всеки път, щом той й я наложеше.

— Така пише в поръчката. Бихте ли искали да ви донеса нормално кафе? — попита момчето: очите му се стрелкаха, боейки се да се спрат върху каквато и да е подробност.

— Не, не, всичко е наред — каза Чарли, въпреки че имаше предвид точно обратното. Имаше официален договор с Тод от миналия август и почти петте месеца рехабилитация, тренировки и планиране на стратегията я бяха направили точно каквато обеща той: силна и уверена, готова за Откритото първенство на Австралия. Вярно, че Марси никога не би поискала от нея да се откаже от кафето. По дяволите, Марси никога не би я подложила на диета. Но Чарли не можеше да оспори новия си плосък корем и стегнати бедра, нито пък по-мускулестите си ръце и подобрения сърдечносъдов тонус.

Подписа сметката и, след като даде бакшиш на все още изчервения келнер, затвори вратата:

— Теренът е чист, можеш да излезеш — подвикна на Марко.

Той се появи от банята с мокра вълниста коса, само по хавлиена кърпа.

— Имам тренировка на корта в осем — каза. — А ти?

— Същото — отвърна Чарли. — Съжалявам, Тод ми поръча закуската, така че тук няма нищо за теб. Искаш ли да се обадя и да добавя овесена каша или нещо такова?

— Не, имам среща с треньора ми в столовата на играчите и треньорите след двайсет минути, ще хапна там. — Пристегна по-плътно кърпата около кръста си. Сто и деветдесет сантиметровият му ръст и почти стоте килограма чисти мускули превръщаха средиземноморския му тен в почти незабележима отличителна черта. Почти.

Тя погледна телефона си да види колко е часът.

— Пак имахме късмет, че хората от допингконтрола не цъфнаха в шест тази сутрин. Скоро ще ни спипат заедно.

Триста шейсет и пет дни в годината, независимо къде по света се намираше или какво правеше там, Чарли беше длъжна да посочи адрес, на който можеше да бъде открита лично за по един час на всеки двайсет и четири. Можеше да избере дали този час да бъде по обяд, или четири следобед, или единайсет вечерта, и да го променя всеки ден, но разписанието обикновено ставаше толкова объркващо и разсейващо, че почти всички играчи посочваха час от шест до седем всяка сутрин. Беше достатъчно рано, че все още да не са някъде другаде, но достатъчно късно, за да не съсипе напълно съня им, ако хората за тестовете наистина се появяха. Което те правеха, понякога по осем или десет пъти годишно. Но пък в някои години изобщо не се появяваха. Просто човек никога не знаеше.

— Стига да става дума за секс, а не за стероиди, нямам нищо против — отбеляза Марко, целуна я лекичко по устните и грабна ключа от стаята си. — Чао, великолепна моя. Да играеш добре.

— Ти също — отвърна тя, макар да знаеше, че никога не говореха за мачовете си. — Късмет.

Марко отвори свързващата врата между стаите им:

— Това е много удобно — каза ухилено. — Отсега нататък може направо да искам такива стаи. — Пристъпи през вратата и я затвори от другата страна.

Чарли затвори очи. В ума й светкавично се мярна сцена от предишната нощ: точно минаваше единайсет и половина и тя току-що се беше преоблякла в тениската, с която спеше, и беше поръчала чаша ментов чай от румсървиса. Още бе превъзбудена от победата си в първия кръг по-рано днес и празничната вечеря с баща си и Джейк, които бяха пристигнали в Мелбърн точно навреме за мача й. Вечерният й час беше в десет, което щеше да й предостави пълни девет часа сън преди събуждането по телефона в седем сутринта. Девет часа беше идеално, осем беше приемливо, седем беше предизвикателство, шест — колосална катастрофа: това й беше известно от опит. През годините Чарли се беше превърнала в дисциплинирана машина за сън. С ментовия чай, машина за бял шум, маска за очи и тапи за уши можеше да спи навсякъде: стаята за почивка на играчите, по време на полет, в колата на отиване и на връщане от корта по време на турнир, в хотела, в къщата на някой домакин. Малка доза мелатонин за преодоляване на най-тежкия етап на умората от часовата разлика и беше готова. Трябваха й години фина настройка, за да усъвършенства спането, но то беше от съществена важност за програмата и тя го превърна в приоритет.

Току-що беше започнало повторение на епизод от „Скандал“. Чарли се шмугна между завивките с чашата си и един брой на US Weekly. По-добре да гледа как Оливия и Фиц предъвкват отново цяла седмица повтаряне на „Обичам те, но не мога да бъда с теб“, отколкото да мисли за тенис дори минута повече. Умът й продължаваше да се връща към критиките, които Тод й отправи след мача й от първия кръг („Престани да бъдеш толкова предпазлива, мамка му! Ти си голямо момиче, домъкни си тялото до мрежата и удари проклетата топка! Докато не вложиш истинско усилие в постигането на нещо повече от приличен втори сервис, доникъде няма да стигнеш!“), но точно тогава се застави да се съсредоточи върху телевизора. Дрехите на Диви. Завладяващото присъствие на Фиц. А по време на рекламите обратно към списанието със снимки от последните приключения на Анджелина и Брад в Ню Орлиънс. Точно бе започнала да се отпуска, когато чу в съседна стая да свири музика.

Бързо набра номера на рецепцията:

— Ало? Привет, знам, че още няма девет, но мислех, че съм на етаж само за играчи.

— Да, госпожице Силвър. Точно така. Има ли нещо, което можем да направим за вас? — Мъжът от рецепцията беше дружелюбен, но явно уморен да се занимава с изискванията на разни тенисисти.

— Ами, чувам музика от стаята до моята. Една от тези по-близо до асансьора. В момента направо гърми. Говоря за бумтящ бас. Може ли да се обадите до стаята и да помолите да намалят музиката? Или, за предпочитане, да я изключат?

— Разбира се, госпожице Силвър. Ще напомня на обитателя на стаята за правилото да се пази тишина двайсет и четири часа в денонощието за играчите.

— Благодаря ви — Чарли остави телефона и се заслуша. Стените бяха достатъчно тънки, за да може да чуе как силата на звука намаля само за минута, когато в съседната стая иззвъня телефон, но миг по-късно гърмеше още по-силно от преди. Енрике Иглесиас? Ама сериозно?

Чарли отметна завивките, измарширува в коридора и заблъска по вратата на стаята. Гаранция, че щеше да е същото петнайсетгодишно хлапе, което бе спечелило уайлд кард за участие в турнира и нямаше представа какъв е протоколът на етажа за играчите. Тя набираше скорост да подхване целия си планиран монолог, когато вратата се отвори рязко и Марко й се ухили.

— Шарлот Силвър — изгука той с нещо, което можеше да се опише единствено като акцент на привлекателен гадняр. — Я виж ти кой ми е дошъл на гости.

Той, естествено, носеше само боксерки и кожена гривна със закопчалка, оформена като риболовна кукичка. Мирис на дим — трева? Свещ? Тамян? Не можеше да определи точно — полъхваше от стаята, а ужасната денс музика идваше от високоговорителите на айпода върху нощното шкафче. Тънък слой пот покриваше цялото му великолепно тяло.

Тя почувства как лицето й почервенява:

— Марко? Хей, съжалявам, че… те прекъсвам. Не знаех, че си ти. Очевидно. Искам да кажа, нямах представа, че си в тази стая, и никога, ама никога нямаше да почукам, ако знаех, че си, ъм…

Не всеки ден може случайно да прекъснеш някого, с когото преди това си правил секс, докато въпросният понастоящем прави секс с някой друг. Какво изискваше протоколът за такива случаи? Чарли нямаше представа, но беше сигурна, че не се предполагаше да стои там (все още!), за да се оплаче от шума.

Марко отметна глава назад и се засмя. Чарли забеляза само как се свиват коремните му мускули.

— Чарли, Чарли. Влизай. — Той махна навътре към стаята.

Тройка. Полагаше всички усилия да бъде широко скроена по въпроса за неангажиращия секс с Марко (в главата й вечно звучеше гласът на най-добрата й приятелка Пайпър: „Отпусни му края! Само веднъж се живее! Двайсет и първи век е, вече на никого не му пука!“), но тройката беше нещо, което просто нямаше да се случи.

— Съжалявам, трябва да заспивам отново. Само исках да попитам дали би имал нещо против да намалиш музиката, но не се тревожи. Имам си тапи за уши. — Имам си тапи за уши?, изкрещя си наум. Защо просто не кажеш, че си донесла диня?

Чарли стигна до вратата си точно в същата секунда, когато осъзна две неща. Първо, беше се заключила отвън. Второ, беше само по къса нощница, която едва покриваше задника й — и без бельо.

— Сега вече трябва да влезеш — каза Марко. — Хайде, можеш да се обадиш на рецепцията оттук.

Оказа се, че той не крие в стаята си някоя падаща си по него манекенка. Просто правеше поредица от лицеви опори и коремни преси под съпровода на противна музика.

— И танцувам малко, окей? Признавам — каза той с най-чаровната, най-неискрена усмивка, която Чарли бе виждала някога.

Предложи й вода от минибара, докато чакаха да дойде пиколо с ключ. Марко й направи знак да седне на леглото, но тя не можеше да го направи, без да изложи на показ целите си голи слабини. И затова двамата стояха, разговаряйки небрежно за достъпността на кортовете за тренировка и други безинтересни теми. Когато чуха почукване на вратата и Марко й пожела „лека нощ“, тя беше почти оскърбена, че той не бе предприел нищо. Последния път в Лондон точно преди „Уимбълдън“ беше невероятен, нали? Разбира се, оттогава бяха минали шест месеца, но той й беше пратил куп есемеси, докато тя беше на рехабилитация заради контузията. Той сигурно бе продължил нататък, помисли си тя, полагайки усилия да си внуши, че не й пука. Тя беше съвременна жена, способна да преодолее една небрежна забежка, без да има чувството, че цялото й самоуважение зависи от факта дали той ще й се обади отново. Но просто за да се увери, Чарли се втурна светкавично обратно в стаята си и нахлузи дантелени прашки. Не можеше да се преоблече в по-хубава пижама, без да създаде впечатление, че се престарава, но можеше да нанесе няколко дребни, надяваше се — незабележими, поправки: вода за уста, гланц за устни без мирис, ароматизиран овлажнител. Едно бързо прокарване на четката през косата и, окей, добре, може би едно бързо минаване по линията на бикините с пинсети. Не беше лесно да се поддържаш в перфектен вид, когато си на път повече от четирийсет и пет седмици в годината. Обратно под завивките и преструвайки се, че си гледа предаването, Чарли точно започваше да се чувства нелепо и изцяло отхвърлена, когато чу почукване по вратата, която свързваше стаите им. На което, разбира се, отговори.

Нощта беше безумно забавна и макар да знаеше, че в крайна сметка щеше да е изтощена, задето бе стояла будна твърде до късно, точно сега се чувстваше просто фантастично.

Чарли се нахрани бързо и изгълта безвкусното кафе. Някой от рецепцията позвъни да й съобщи, че колата е пристигнала, за да я откара до Мелбърн Парк. Тя нахлузи чифт шорти от ликра, спортен сутиен и суичър, като спря за миг само за да вмъкне краката си в гумени сандали. Чантата с ракетите й беше предварително приготвена, разбира се, с всичко, което й беше необходимо за цял ден тренировки и упражнения: може и да беше останала будна до късно снощи с Марко, но никога, никога не забравяше да си приготви чантата.

Чарли се настани на задната седалка на джипа „Лексус“ и изпъна крака. Сексът беше добър, да. Добре де, беше страхотен. Сексът с Марко винаги беше такъв, което беше част от проблема. Познаваха се вече от години, след като се бяха запознали като участници в турнирите за юноши, когато и двамата бяха на шестнайсет, но спаха заедно едва малко по-рано същата тази година, когато Чарли беше загубила в ранните кръгове на „Индиан Уелс“, а Марко беше елиминиран преди полуфиналите. По някакво съвпадение и двамата си бяха взели свободна вечер от тренировките преди следващия турнир — нещо, случващо се изключително рядко — и се бяха регистрирали в „Паркър Меридиън“ в Палм Спрингс за разпускане насаме. Чарли четеше списание в спацентъра и чакаше да я повикат за масаж, когато чу някакъв мъж да изрича името й.

Колебливо, почти неохотно, вдигна поглед. Последното нещо на земята, което искаше, беше да бъде разпозната от някой почитател на тениса, който иска да си побъбрят за съвсем-не-звездното й представяне предишния ден. Или, по-лошо, някой, когото наистина познаваше, така че да е принудена да разговаря с него и да разпитва подробно за живота му, а после — пази боже — да вечерят заедно и да наваксват за изминалото време. Беше шокирана, когато вдигна поглед и видя Марко Валехо да се усмихва от отсрещния край на стаята за отдих на спацентъра, загърнат в толкова миниатюрен халат, че едва се затваряше.

— Здравей, великолепна — каза той: от усмивката му буквално й спря сърцето.

Чарли някак успя да запази хладнокръвие. Познаваха се от цяла вечност, да, но не бяха прекарвали никакво време насаме. И определено не бяха оставали насаме необлечени.

— Здрасти — каза тя, молейки се да звучи по-безгрижно, отколкото се чувстваше. — Сауна или ароматерапия?

След процедурите се срещнаха за вечеря, която беше забавна и изпълнена с флиртуване, а после, по предложение на Марко, се настаниха с бутилка шампанско край пустия открит басейн. Чарли не беше пила от три месеца, може би повече, но не се поколеба, когато Марко й наля една чаша. Едната чаша се превърна в две, а двете станаха три и преди тя да осъзнае какво става, вече бяха голи в дълбокия край на басейна, газеха из водата и се взираха нагоре към нощното небе. Струваше й се, че е в тялото на съвсем друг човек, друго момиче от роман или филм без една-едничка грижа на света, момиче, което се смееше и намигаше, и уверено изопваше рамене назад. Замайването от шампанското беше невероятно, усилено от факта, че то бе такова рядко удоволствие и заобикалящите я усещания: сиянието от звездите отгоре; чувството на пълна свобода от факта, че не носи нищо обвързващо или задушаващо; начинът, по който топлата вода обгръщаше цялото й тяло, когато тя се носеше по повърхността, и бързината, с която зърната й се втвърдиха в мига щом влязоха в съприкосновение със студения пустинен въздух. Сякаш всеки неврон действаше двойно по-бързо.

Плуваха, докато и двамата се разтрепериха, и скочиха в голямата кръгла вана, където допиха шампанското, като си подаваха бутилката. Никой не се беше сетил да си донесат хавлиени кърпи, преди да се разсъблекат, така че изтичаха голи обратно до лятната пристройка на Марко край басейна, като притискаха дрехите към себе си и се смееха като тийнейджъри. Не че като тийнейджър някой от тях беше имал много шансове да извърши нещо щуро или безразсъдно. Чарли си взе един халат от банята. Докато излезе отново, Марко бе запалил две свещи до леглото, беше увил около кръста си нещо подобно на саронг и бе насочил дистанционното към газовата камина. От фалшивите дънери забумтя съвършен огън.

— Е, какво имаме тук? — Той отвори минибара. Показаха се две мини бутилчици „Абсолют“ и кутийка тоник.

— Ти сериозно ли? — попита Чарли с престорена изненада. — Тоник? Знаеш ли колко много рафинирана захар има в тоника?

Това смути и двамата, поне докато не бяха забъркани коктейлите. Това небрежно пиене на алкохол беше почти невъобразим акт: Чарли знаеше, че до тази вечер, никой от двама им не беше изпил повече от едно питие за период от цели месеци.

Марко се смъкна на пода пред камината и направи знак на Чарли да се присъедини към него.

— Толкова ми се ще това да беше меча кожа — отбеляза Чарли, като погали тъканото килимче с шарки във форма на обърнато V под тях.

Нежно, но твърдо, Марко я бутна да легне по гръб. Плъзна се върху нея и притисна гърдите си към нейните.

— Ще те накарам да забравиш за килимчето.

За двайсет и четири години Чарли никога не беше имала свалка за една нощ. Беше се натискала с други играчи по време на турнирите за юноши младша възраст, но всъщност изгуби девствеността си едва когато срещна Брайън през първата година в Калифорнийския университет. Оттогава беше имала връзки само с няколко мъже и всички попадаха някъде в онази мъглява категория между случайна забежка и сериозна връзка: беше излизала с тях, да, но никога не бяха обсъждали сериозно обвързване, вероятно защото тя никога не се задържаше на едно място за повече от няколко последователни нощи. Или поне това си казваше винаги. Ако трябваше да е откровена, всъщност често се питаше защо мъжете се прехласваха и превъзнасяха, заявявайки любовта си към нея, но се изпаряваха в мига щом наистина зърнеха лишената от блясък страна на начина й на живот. Питаше се дали просто използваше честите си пътувания като оправдание за това, че не е имала истинско гадже от шест години. Питаше се дали изобщо ще срещне човек, който проявява интерес да я опознае отвъд това как изглежда в поличка за тенис и как се е представила на предишния турнир. А най-вече се питаше дали въобще е възможно да има нормална връзка, докато поставя тениса на първо място.

Тази нощ обаче Чарли въобще не се чудеше. Тази нощ беше подпийнала и свободна и се натискаше с най-прочутия тенисист в света. Или, най-малкото, най-привлекателния. Той я целуна по врата и се притисна силно към нея; претърколиха се, обгръщайки се взаимно с ръце, като ту се целуваха, ту се смееха и после пак се целуваха. Когато Марко сякаш с магия измъкна презерватив и повдигна вежди, Чарли дори не се замисли, преди да кимне.

— Госпожице Силвър? — Гласът на шофьора прекъсна прелестния спомен. На Чарли й отне минута да си спомни къде се намира.

— Ммм?

— Пристигнахме. Устройвали ви входът най-близо до съблекалнята?

— Да, страхотно, благодаря — каза Чарли. Събра плътно крака и ги стисна, сякаш шофьорът знаеше какво си бе мислила.

Измъкна чантата си с ракетите от колата и отново благодари на шофьора. Докато протягаше окачената на шията й пластмасова карта за самоличност за проверка на поне половин дузина души, Чарли се опита да насочи вниманието си обратно към тренировката. Първият кръг беше минал по-лесно, отколкото бе очаквала — по-лесно, отколкото имаше истинско право да очаква — но би било лекомислено да приеме, че това ще се повтори. Всички момичета напоследък бяха в състояние да се побеждават помежду си по всяко време, дори онези, които бяха поставени по-ниско в ранглистата или изобщо не бяха включени сред най-силните. И, разбира се, за самата нея сега беше значително по-трудно, след като бе слязла така опасно ниско в класациите след подхлъзването си на „Уимбълдън“: заради контузията си беше пропуснала целия сезон на твърди кортове и целия азиатски турнир през есента, и фактът, че бе поставена под номер трийсет и шест в ранглистата, го показваше. Беше стигнала толкова близо до шанса да играе в турнир от Големия шлем като една от участничките на челните места, а после — бам! Провалена от чифт обувки.

— Извинете? Ще се подпишете ли на шапката ми, моля ви?

Чарли вдигна поглед и видя момиче на дванайсет-тринайсет години, застанало пред женската съблекалня. На врата й висеше пластмасова карта с надпис „Корт за играчи“ и Чарли веднага разбра, че тя е дъщеря на някой треньор. Никой от играчите мъже нямаше толкова голямо дете, а почти никоя от тенисистките нямаше деца, точка по въпроса. Това момиче говореше със сдържан австралийски (южноафрикански?) акцент. Изглеждаше, сякаш чака тук от дни.

— Аз ли? — попита Чарли, като почти спря, за да се огледа наоколо. По няколко деца тук-там я молеха за автограф след всеки мач, но те обикновено бяха фанатичните почитатели на тениса, които събираха подписи от абсолютно всички играчи, независимо кои бяха или как играеха.

— Вие сте Шарлот Силвър, нали?

Чарли кимна.

— Направо съм влюбена в плитката ви! — възкликна момичето, а после придоби смутен вид. — А онази вечер ви видях във First и бяхте направо върхът.

— Гледала си това? — По настояване на Тод Чарли се беше съгласила да бъде гостуваща водеща на MTV First, за „да подпомогне засилването на популярността си сред публиката от деца в предтийнейджърска възраст“. Стилистът на шоуто я бе издокарал в изрисувани кожени панталони, ниско изрязано копринено потниче и онези сандали с капси на „Валентино“ за хиляда долара, които беше виждала във всички списания. Беше танцувала и бе движила устни в синхрон с предварително записана музика, и бе куфяла редом с тийнейджърите водещи, и, да, ако беше честна и мъничко нескромна, наистина беше фантастична. Тод определи цялото нещо като „да получи бойно кръщение“. Чарли всъщност беше малко възбудена — вечерта беше забавна — но изпитваше също и облекчение да се върне отново към обичайната си рокля за тенис, удобните си маратонки и вързаната си с розова панделка плитка.

— Да! Беше страхотно. Ето. — Момичето й подаде черен перманентен маркер и сиво-синя шапка, на която с кристали беше изписано „Открито първенство на Австралия“.

Чарли надраска името си отстрани и каза:

— Заповядай, миличка.

Момичето засия:

— Много благодаря. Баща ми е треньор на Радж Гупта, а той никога не прави такива готини неща като вас.

Чарли се засмя:

— Какво мога да кажа? Момичетата просто са по-добри. — Посегна към вратата на съблекалнята. — Благодаря, че дойде да ме видиш. — С момичето плеснаха длани една в друга за поздрав и Чарли влезе в съблекалнята, като почти подскачаше.

Когато излезе отново, Тод я чакаше.

— Изглеждаш в добро настроение — каза той и грабна сака с ракетите й. Винаги, когато двамата отиваха заедно някъде, Тод настояваше да носи чантата. Не толкова от кавалерство, колкото от страх, че тя може да си навехне нещо, и макар да намираше това за малко унизително — напълно сигурна бе, че вече е по-силна — Чарли се примиряваше.

— Едно сладко момиченце ме разпозна и изключително мило ме помоли да се подпиша на шапката му. Дебнеше пред съблекалнята само за да ме изчака.

— Свиквай с това — каза Тод, като вървеше с резки крачки през тунела на стадиона към изхода на тренировъчния корт. — С пълната промяна на имиджа, която осъществяваме, ти ще бъдеш Бионсе на женския тенис.

Сякаш за да подчертаят изявлението му, група тийнейджъри млъкнаха и се обърнаха едновременно да огледат Чарли, когато тя и Тод минаха покрай тях.

— Виждаш ли? — каза той, неспособен да скрие усмивката си. — И така… това ли е единствената причина за широката ти, самодоволна усмивка тази сутрин?

В ума й мигновено зазвънтяха тревожни камбанки. Нима беше възможно Тод да знае за Марко? Никой от двама им дори не бе флиртувал с другия пред хора. Не разговаряха на партитата за играчите, нито си разменяха нещо повече от задължително кимване в салона за почивка или в трапезарията. Чарли беше казала за Марко само на Пайпър, което не беше особено рисковано от гледна точка на поверителността: тъй като бе играла само колежански тенис с Чарли, Пайпър беше напълно откъсната от цялото професионално обкръжение. Вместо това тя се беше усамотила щастливо във фантастично бунгало недалеч от Венис Бийч с приятеля си, който беше лекар, а компанията й за интериорен дизайн започваше да печели популярност. Пайпър изпитваше вълнение и наслада да научава сочните подробности, но нямаше начин да ги разкаже на някого. Чарли знаеше със сигурност, че Марко не беше казал на никого. Никога не закъсняваха за тренировка или мачове. С изключение на онази единствена първа вечер в Палм Спрингс, никога не пиеха, нито си устройваха партита. И двамата много внимаваха да пазят в тайна редките си срещи: никой не искаше вниманието на медиите или, вероятно по-лошо, на останалите играчи, ако новината се разчуеше. Освен това, не беше като да излизат наистина. Всичко беше много инцидентно. Много небрежно. Именно това бе започнала Чарли да очаква от типа мъже, които срещаше, и Марко със сигурност не беше изключение.

Тя мина през портата, която Тод държеше отворена, и се запъти право към местата до тези на съдиите. Изрита джапанките си, нахлузи къси чорапи и започна да нанизва връзките на маратонките си.

— Каква друга причина би могло да има? — попита тя, като се опитваше да поддържа ведър и безгрижен тон.

— О, не знам. Може би едно твърде ентусиазирано hola[1] от един определен испанец?

В шока си Чарли напълно забрави да го раздава хладнокръвно.

— Откъде научи за това?

— Тъй, тъй. Значи наистина се е случило нещо. Надявах се, но не бях сигурен. — Самодоволната усмивка на Тод беше смущаваща.

— Надявал си се? Какво значи това? — Това, което искаше да каже, беше: Сексуалният ми живот изобщо не ти влиза в работата, но по ирония все още смяташе, че не се познават достатъчно добре, за да бъде толкова директна.

— Започвай с разтяганията — заповяда Тод, като си погледна часовника. — Дан ще бъде тук след десет минути и те искам готова.

Чарли моментално се насочи към корта и започна обичайните си упражнения за разтягане на сухожилията и прасците.

— Сериозно. Защо би се надявал между нас с Марко да се получи нещо?

Той започна да се смее:

— Не мога да се сетя за нищо по-добро от вас двамата като двойка. Онази негова блестяща черна коса и сини очи, и дълги, загорели крайници? Той е шибаният крал на мъжкия тенис, а ти можеш да бъдеш неговата кралица. Същото е като с Щефи и Андре, само че с двама прекрасни души. Кралските особи на тениса. Само си представи кориците на списанията.

— Не беше ли тъкмо ти този, който изрично ми забрани да излизам на срещи? Който каза, че ако искам отново да играя сериозно, трябвало да обещая, че няма да имам никакви връзки? — Чарли едва не се беше изсмяла, когато Тод постави това условие по време на преговорите за наемането му: беше поласкана, задето той изобщо смяташе за възможно тя да има гадже. Явно не осъзнаваше как бяха изглеждали последните й пет години.

Тод я побутна по долната част на гърба, докато тя наведе гърдите си към бедрата и притисна в земята двете си длани.

— Кой е казал дори една проклета дума за връзки? Говоря за излизане на срещи. Или както там искаш да го наричаш. Да пристигате и да си тръгвате заедно от разни събития. По някое и друго минаване по червен килим. Няколко подробни статии относно това колко добре си пасвате.

— Колко романтично — отбеляза Чарли сухо, макар че дори определението му за престорена връзка звучеше твърде дяволски страхотно.

— И двамата пътувате твърде много, за да поддържате нещо истинско, знаеш това. И Марко съвсем определено го знае. Но се усмихвайте пред камерите, когато вече сте на едно и също място, дръжте се за ръце, излагайте на показ тези тела, а вие си решавате какво ще правите зад закрити врата. Стига да не ти пречи на тренировките. Само не и в нощта преди мач, ясно?

— Искаш да излизам с Марко, защото това е добре за имиджа ми? — попита Чарли, слисана.

— Искам да излизаш с Марко, защото е страхотно за имиджа ти — поправи я Тод. Погледна часовника на телефона си. — Къде е това хлапе? Закъснява с две минути.

Чарли искаше да попита Тод дали знае за миналото й с Марко и факта, че снощи не беше първият път, но не искаше да разкрива нищо, което той може би не знаеше. Решавайки да полюбопитства, тя попита:

— Защо Марко? Той не е единственият привлекателен играч в челната десетка.

Тод й направи знак да започне упражнения за разтягане на горната част от тялото.

— Вярно е. Но той определено привлича най-голямо внимание от страна на медиите. И нека просто да кажем, че имах предчувствие, че ще… как да се изразя? Че бързо ще се сприятелите.

— Какво се предполага да значи това?

— Точно това. И бях прав. Една простичка молба за стаи със свързваща врата в хотела и звучи, сякаш вие двамата сте се погрижили за останалото. Разбира се, това изобщо не е моя работа, но трябва да отбележа, че наистина изглеждаш в добро настроение тази сутрин.

— Не си го направил! — възкликна Чарли, неспособна да смели онова, което той бе казал току-що.

— О, определено го направих. Дан! Насам, закъсняваш!

— Съжалявам — каза Дан, като хвърли поглед към часовника си. — Само с една минута.

Тод го изгледа на кръв, но, за щастие, спести на двамата цялата тирада „Ако не си подранил, значи си закъснял“ и всички заеха позиции: Дан и Чарли — в противоположни части на корта, Тод — встрани, близо до мрежата.

— Другата страна! — излая Тод в мига щом всеки от двамата започна да подскача на място.

Чарли въздъхна и с подтичване отиде до слънчевата страна на корта. Тод настояваше тя винаги да се упражнява на онази страна, където условията са най-лоши — слънце, вятър, сенки — тъй като по време на мач нямаше да разполага с лукса да избира.

Дан изпълни няколко лесни форхенда и бекхенда, за да я разгрее, но само след минути вече ги запращаше силно и бързо.

Тя винаги се удивяваше как мъж, по-нисък от нея с близо три сантиметра, може да удря топката толкова по-силно от нея. Все още свикваше с факта, че има спаринг-партньор. Марси, като бивша професионална състезателка, винаги беше изпълнявала ролята както на нейна треньорка, така и на партньор и дори в края на трийсетте си години все още можеше честно да си заслужи парите, които Чарли й плащаше. Дан беше на двайсет и три, наскоро завършил „Дюк“, където беше изиграл първите си мачове на сингъл. По настояване на Тод Чарли беше наела Дан да пътува с нея и определено можеше да види как играта й всеки ден се подобрява от факта, че си партнира с някого. В двете седмици, откакто се упражняваха заедно, Чарли вече беше по-добра в отиграването на дълбоки топки.

Прекараха по-голямата част от тренировката, работейки по прочутия бекхенд с една ръка на Чарли. Тод смяташе, че тя не го изпълнява достатъчно агресивно след контузията си, и беше прав. В един момент й се разкрещя, че сече топката с една ръка.

— Мързеливо създание! — изкрещя той. — Китката ти е напълно възстановена. Ако има нещо, което трябва да ми кажеш за това какво е чувството, тогава го направи. Ако не, вземи да раздвижиш тези проклети крака! — Така продължи почти три часа: Чарли се препъваше, буташе, хвърляше се, плъзгаше се, извърташе се; Дан връщаше всеки изстрел като табло на баскетболен кош; Тод крещеше, докато пресипна, а по челото му започна да се стича пот.

— За това ли се договорих? — крещеше той отново и отново. — Само толкова ли можеш наистина? Защото това е направо жалка работа, по дяволите!

Когато най-сетне й бе позволено да си отдъхне, Дан й напълни бутилката с вода и каза:

— Доста е суров към теб.

Чарли хвърли поглед към Тод, който се беше преместил към другата страна на корта да се обади на някого, и каза:

— Да. Но е за добро. Имам нужда от това.

Дан се прокашля.

— Какво? Не мислиш така? Преди него имах най-милата треньорка на земята и виж докъде стигнах. Двайсет и трето място. Тод може и да не е най-кроткият човек на света, но е най-добрият.

— Това не може да се отрече. Нима не е треньорът, извел до спечелването на Големия шлем повече играчи от всеки друг? — Дан отпи голяма глътка вода; не че имаше вид, сякаш се нуждае от нея — почти не се бе изпотил.

— Определено да. Той отведе Ейдриън Евърсол от невзрачността до спечелването на три Шлема за една година. Аз съм първата жена, която изобщо се е съгласил да тренира — каза Чарли с гордост.

— Супер. Това е супер. — Беше очевидно, че Дан мислеше точно обратното.

Телефонът на Чарли избръмча и се появи есемес:

Кое време е там, по дяволите. Обади ми се. Имам новини.

Не мога да се обадя. Кажи ми сега. Чарли се усмихна. Пайпър постоянно се забъркваше в неприятности и малко неща доставяха на Чарли по-голяма наслада от това да води бурен и вълнуващ живот чрез нея. Рядко се виждаха, но изглежда, че това никога нямаше значение: винаги подхващаха разговора точно оттам, където бяха прекъснали.

Няма шанс, непослушно момиче такова. Обади ми се.

Кого наричаш „непослушно момиче“? Само защото случайно правих секс с Марко снощи, след като се сблъскахме в коридора?

Адски гот! Убедих ли те най-накрая?

Ти би ли го изритала от леглото си?

Добър довод. Обади ми се, когато можеш.

— Чарли! Направи си разтяганията и ни чакай при колата след двайсет минути. Дан, ела с мен — излая Тод, вече на половината път до съблекалнята.

Без нито дума Дан пусна чашата си в боклука и го последва, подтичвайки. Чарли хвърли поглед на часовника си и се опита да види дали има достатъчно време да се обади на Пайпър, но реши да изчака, докато се прибере в хотела. Попи с хавлиена кърпа челото и очите си и направи няколко упражнения за разтягане, за да отпусне напрежението. Горещината на късната сутрин точно започваше да набира сила и, почти без да мисли, Чарли напръска всички открити участъци от кожата си с нов слой слънцезащитен спрей с фактор 70. По-голямата част от него веднага се стече в очите й. Ситните гънки по кожата бяха неизбежни — разписанието за пътуване заради турнирите буквално обикаляше цялото земно кълбо в продължение на единайсет месеца от всеки дванайсет — но Чарли беше прочела някъде, че 70 процента от професионалните спортисти, които тренират и играят главно на открито, получават рак на кожата към петдесетата си година. Марси винаги настояваше до степен на вманиачаване да предпазва Чарли с шапки, специални слънцезащитни лосиони за лице и свободни, предпазващи я от слънцето дрехи за тренировка, но Чарли не се придържаше толкова прилежно към това сега, когато неин треньор беше Тод.

Искаше й се да изпрати на Марси есемес със снимка на себе си в компанията на великанския си флакон „Ларош-Позе“ с някакъв идиотски надпис отгоре, за който знаеше, че ще я разсмее, но, разбира се, не можеше да направи това. Когато телефонът й звънна отново, за миг Чарли бе убедена, че Марси е прочела мислите й и се обажда да каже „здрасти“, но дори без да поглежда екранчето, знаеше, че това е невъзможно: не може да уволниш някого, а после да си бъбрите безгрижно като първи приятелки.

— Ало? — Затаи дъх, докато чакаше отговора. От всички трудности, които придружаваха толкова честото пътуване — летища, забавяния, изтощение от часовата разлика, непознати хотелски стаи, затруднение да поддържаш функционална връзка и какво ли още не — една от най-дразнещите беше на практика да пожертваш функцията за посочване самоличността на обаждащия се. В чужбина тя почти никога не действаше, така че когато отговаряше на обаждане, никога не можеше да предвиди кого ще чуе.

— Чарли? Аз съм. — Гласът на Джейк звучеше, сякаш от нея го деляха милион мили, а не само пет.

— Хей, тъкмо влизам да си взема душ. Какво става?

— Просто исках да се уверя, че уговорката за вечеря довечера още важи. Дан ще идва ли? Знам, че Тод ще дойде. Трябва да знам за колко души да направя резервацията. Само да те предупредя: татко иска да празнуваме рождения ти ден довечера.

— Хмм, май сме си само ние — ти, аз, татко и Тод. Дан даде доста ясно да се разбере, че когато не работи, си има собствени занимания. Освен ако няма някой специален човек, когото искаш да доведеш? При положение че това е празнуването на рождения ми ден и така нататък.

Чарли метна на врата си хавлиена кърпа и си тръгна от корта. Наталия Иванов, рускинята с изваяно като статуя тяло, понастоящем поставена под номер едно в световната ранглиста, грубо се провря покрай нея при входа на корта. Сакът й с ракетите се бухна силно в бедрото на Чарли.

— Извинявай — каза Чарли с най-милия тон, който успя да докара.

— Какво? На мен ли говориш? — попита Джейк.

— Не, не на теб. Просто се блъснах в някого на излизане от корта. Не е кой знае какво.

За огромно раздразнение на Чарли, това разсмя Наталия.

— Защо не се тревожиш за обноските си, а пък аз да се тревожа как да победя. — Тя се наведе толкова плътно към нея, когато изрече това, че Чарли усети аромата на шампоана й.

Преди да успее да измисли дори един-единствен отговор, Наталия се обърна и последва треньорката и спаринг-партньора си на корта, вече бъбрейки с тях на фантастична смесица от френски, руски и английски.

— О, толкова я мразя! — изсъска Чарли в телефонната слушалка, като разтриваше почервеняващата драскотина на бедрото си. — Защо е толкова противна? Отказвам да се хвана на въдицата й, но винаги се държи с мен като истинска кучка.

— Наталия, предполагам? Хубаво. Канализирай този гняв и го използвай, за да я победиш. Ще ми се да видя двете ви на финалите. Същото би искал и целият свят, и със сигурност всичките ти спонсори.

Чарли почувства как ноктите й се впиват в дланите. Финалите. На турнир от Големия шлем. Срещу Наталия. Беше готова на всичко — наистина на всичко — за този шанс. Всичките тези години на упражнения и тренировки, вдигане на тежести, потене и жертви — всичко щеше да си струва, ако получеше само един шанс да победи Наталия пред целия свят. Ето, призна си го.

Още си спомняше ясно първия път, когато срещна Наталия. Чарли се беше състезавала из цялата западна част на Съединените щати, но баща й още не беше наел Марси да я тренира и да пътува с нея на по-отдалечени места. Наталия тренираше от години в една от тенис академиите във Флорида, но майка й, която бе неин мениджър, не била доволна от обучението, което Наталия получавала, затова я преместила в малка престижна академия недалече от Сакраменто. Първия път, когато двете играха една срещу друга, беше на турнир за юноши до четиринайсет години, в който и двете момичета стигнаха до полуфиналите, и Чарли бе изумена да види как Наталия безочливо мами относно излезлите извън очертанията на корта топки. На повечето младежки турнири нямаше странични съдии или рефери, само купища приказки за спортсменство и честност, и интегритет. В онзи ден Наталия спечели и продължи да печели всеки мач, който двете играеха през следващите две години. Най-накрая, с подкрепата на Марси, Чарли подаде официално оплакване до директора на турнира за участници до шестнайсетгодишна възраст, на който играеха двете момичета в Боулдър, Колорадо, и на корта беше изпратен служител. В онзи ден Чарли победи за пръв път и не й трябваше много, за да си припомни изпълнения с омраза поглед, с който я стрелна Наталия, докато тя вдигаше купата от турнира.

Беше се родило съперничество, поне според Наталия. За Чарли този конфликт бе омразен и тя напълно отказваше да се въвлича в него. Майка й винаги бе настоявала тя да постъпва както е редно, затова Чарли полагаше всички усилия да не се превръща в мишена за острия език на Наталия, да я убива с доброта, да спазва вежлива професионална дистанция винаги, когато бе възможно. Но Наталия не улесняваше нещата: не пропускаше шанс да обсипе Чарли с грозни обиди; опита се да й отмъкне Марси; насочваше чара си към всеки мъж, към когото Чарли проявеше дори най-незначителен интерес. Чарли не беше единствената й мишена — Наталия се държеше гадно и отмъстително спрямо всички участнички в турнирите — но беше особено безмилостна към привлекателните жени около нейната възраст, най-вече, когато нечие особено добро представяне застрашаваше безспорното й поставяне под номер едно в ранглистата.

— Чарли? Там ли си? — попита Джейк.

Звукът на гласа му рязко я върна в настоящето.

— Какво? Да, извинявай. Трябва да бягам. Скоро трябва да се срещна с Тод на обяд за обсъждане на стратегията, а после от един до три имам вдигане на тежести. Надявам се да сместя един масаж, преди да тръгна обратно към хотела. Вечеря в шест?

— Дадено. Ще се погрижа да кажа на татко. Точно сега се шляе из центъра на Мелбърн и упражнява акцента си като на Дънди Крокодила върху нищо неподозиращи собственици на магазини.

Чарли се разсмя насила, при което Наталия се обърна и я изгледа на кръв.

— Тишина на корта! — кресна тя от отсрещната линия.

— Не се безпокой — промърмори Чарли под нос, докато крачеше към колата. — Тъкмо си тръгвах.

[1] (Исп.) — Здравей. — Б.пр. ↑

6
Свършено е с малкото мило момиченце

Мелбърн

януари 2016

Някакъв тип, облечен във втален костюм с европейска кройка, връхлетя върху Чарли в мига, щом тя пристъпи през вратата.

— Шарлот! Толкова сме щастливи, че се присъединяваш към нас!

Чарли заблъска ума си в опит да се сети кой беше този. Дали беше съпруг на някоя тенисистка? Приличаше й на гей, така че не беше особено вероятно, но в последно време човек никога не можеше да е наистина сигурен. Колега на Джейк от мениджърската агенция за елитни спортисти? Приятел на Тод?

Някой, когото беше срещала дузина пъти преди и който със сигурност щеше да се засегне, когато тя не си спомнеше името му?

— Привет, и аз се радвам да те видя! — възкликна тя малко прекалено ентусиазирано. Молеше се да не й се наложи да го представя на никого.

— Страхотен първи мач! — Ентусиазмът му бе равносилен на нейния. Още нямаше понятие кой е.

— Благодаря, определено ми провървя. Стискай палци за утре.

— Да, значи играеш утре следобед? Ще те измъкнем оттук за отрицателно време.

— Това би било страхотно… — Добре, значи той определено работеше в ресторанта. Асистентката на Тод беше запазила масата в „Ботаникъл“ още преди седмици: той настояваше да се хранят в най-модните ресторанти във всеки град, който посещаваха. „По-добре е за имиджа“, казваше винаги, когато Чарли питаше защо просто не отидат на някое по-дискретно място.

— Баща ти и брат ти вече се настаниха. Тод още го няма, но се обади да каже, че е на път.

Ако не си подранил, значи си закъснял, неволно си помисли Чарли.

— Познавате Тод? — попита тя. Това не беше ни най-малко изненадващо, но Чарли не знаеше какво друго да каже.

— Миличка, този човек води всички играчи да се хранят тук, откакто отворихме. Всички велики играчи. Идват да празнуват победи, идват и да ронят сълзи в чашите си с газирана вода, когато загубят.

— Леле. Нямах представа.

Чарли последва все още безименния салонен управител през модерната, облицована в кожа и стомана трапезария. Забеляза в ъгъла голяма тайфа, смесена група от словашки играчи, мъже и жени, с треньорите им, но се престори, че не ги е видяла. Когато стигнаха до масата, Чарли с облекчение видя, че баща й и брат й вече са се настанили.

— Честит рожден ден, скъпа — каза господин Силвър и се изправи да я прегърне. Ухаеше на същия дискретен афтършейв, който си слагаше, откакто Чарли се помнеше. И на тенис. Онова съчетание от мирис на нови топки и слънчева светлина, и счукан ситен камък от настилка на твърд корт, който сякаш се излъчваше от порите на всеки, прекарал живота си на кортовете или близо до тях. Миришеше на дома й.

— Благодаря — Чарли го прегърна силно. — Но той е чак другата седмица.

— Е, помислихме си да го отпразнуваме тази вечер, защото сме всички заедно. Двойно празненство — и за първия важен мач, откакто се върна.

— Двайсет и пет години звучи направо като старост, нали? — Чарли прие стола, който баща й бе издърпал за нея, и се обърна точно навреме да види как Джейк се ръкува със салонния управител, а после пъхва листче в джоба си.

Когато човекът им пожела приятен обяд и си тръгна, Чарли се обърна към Джейк:

— Той да не би току-що да ти даде тайно номера си?

— Гледай си работата — отвърна Джейк.

Появи се помощник-келнер и наля вода на всички от една гарафа. Джейк пресуши своята на една глътка и помоли за още.

— Няма ли по-съвременен начин да се прави това? Не може ли например да го изпрати на телефона ти или да те намери с някое приложение за откриване на местонахождение, където може да ти види яките гръбни мускули, преди да се обвържете? — Чарли сръчка брат си.

— Очарователна си.

— Просто казвам, че мъжете обикновено са много в крак с тези неща.

— Окей, окей, хайде всички да се успокоим — прокашля се господин Силвър и подръпна вече разкопчаната яка на ризата си. Никой не беше по-готов да окаже подкрепа (или по-малко изненадан), когато Джейк напусна колежа, но бащата на Чарли все още внезапно се смълчаваше и смущаваше при всяко директно споменаване, че Джейк спи с мъже. Което, естествено, изпълваше с безкрайно възхищение както Джейк, така и Чарли.

— Привет, семейство Силвър — избоботи Тод към масата. Дизайнерските му джинси и блейзърът изобщо не успяваха да прикрият едрото му, безформено туловище. От дългогодишното излагане на слънце лицето му се бе покрило с бръчки преждевременно, което го правеше да изглежда почти цяло десетилетие по-стар от четирийсет и четирите си години, а очите му бяха винаги влажни и сълзящи. По начин, силно напомнящ за някое влечуго, той почти постоянно премигваше и облизваше устни. Макар външността му винаги да беше отблъсквала Чарли, сега, когато й беше треньор, тя я намираше за успокояваща. В един свят на смайващо, почти неестествено привлекателни хора беше хубаво да има близо до себе си някой, който не е ослепително великолепен. Някой, който не флиртува с нея, нито оставя ръката си случайно или нарочно да се допре до задника й, нито пуска груби шеги или хвърля влюбени погледи към други жени. Вярно, наистина й беше уредил стая, свързана с тази на Марко, с надеждата двамата да преспят заедно, но в цялостната схема на неуместно поведение на един треньор към неговата състезателка държанието на Тод беше направо мечта.

И баща й, и Джейк се изправиха да се ръкуват с него.

— Здравейте, господин Фелтнър — каза господин Силвър сдържано. У баща й нямаше нищо сдържано или надменно, но той се държеше смутено в близост до Тод още от първата им среща.

— Викайте ми Тод! Питър. Джейк. Шарлот. Страхотно е да ви видя всичките. — Той седна и моментално направи знак на сервитьора. — Господа, дали мога да ви заинтересувам с текилата? Имат страхотен подбор тук.

Чарли се помъчи да не се усмихва, когато и баща й, и брат й кимнаха. Баща й пиеше бира, а Джейк предпочиташе водка, но никой не искаше да се обажда.

— Отлично. Ще пробваме всичките шест вида, моля — каза Тод на сервитьорката. Бащата на Чарли побеля като платно.

Джейк беше забил поглед в масата.

— И газирана вода с лимон за дамата.

Лайм, помисли си Чарли, но също си замълча.

За момент настъпи мълчание, а после Джейк сякаш се събуди и каза:

— Е, да скачаме право на въпроса, народе. С Отбор Силвър се случват вълнуващи неща, така че нека да им направим един обзор. Тод, защо не започнеш ти?

Чарли беше доволна, че Джейк бе поел контрол над вечерята. Когато официално го нае за свой агент/мениджър две години по-рано, бяха тръгнали всевъзможни злословия. Аматьорски ход. Напористите роднини, нагърбили се със задачата на мениджъри, били за невръстните кинозвезди, а не за професионални спортисти. По цял свят имаше десетки агенти — опитни, умели мъже и жени — които буквално се биеха да подпишат договор с Чарли, и когато тя избра Джейк, едва двайсет и шест годишен по онова време и едва приключил с нивото на помощник-мениджър, всички бяха завъртели очи в знак на всеобщо отхвърляне. Отне известно време и няколко погрешни стъпки, но за Чарли си струваше да има някого, на когото да се довери безусловно, някой, който нямаше други планове отвъд онова, което бе най-добро за нея. А сега това й се струваше съществено важно, след като Тод бе поел нещата в свои ръце.

Сервитьорката се върна с чашите им с текила и всички дадоха поръчките си. След като вкусиха първата глътка — а Тод пресуши наведнъж чашата си — той се прокашля.

— И така, обновяване на последните сведения. Току-що получих официалните резултати от прегледа на Чарли миналата седмица в Клиниката за специализирана хирургия и доктор Коен потвърждава, че дясното стъпало и лявата китка на Шарлот са напълно излекувани. Всички резултати от скенера са идеални.

Джейк и баща й изръкопляскаха, а Чарли направи миниатюрен поклон, както си седеше на стола.

— Дино, физиотерапевтът, когото силно препоръчвам, е най-добрият. Щом може да помогне на Федерер да се справи с контузията на рамото си, значи може да помогне на Чарли да се справи с всичко. В идеалния случай ще пътува с нас за всички турнири от Големия шлем и всички турнири от Задължителните висши[1]. Разбира се, това ще е скъпо. — Тод направи помитащ жест с две ръце. — Оставям това решение на вас.

— Физиотерапевтите, предоставяни на тенисистите по време на турнирите, обикновено са много добри — обади се Чарли. — Дори ти самият го каза по време на първата ни среща в Ел Ей.

Новият екип, събран от Тод, беше страхотен, но скъп. Определено идваха приходи, разбира се, както от победи, така и от рекламни договори, но освен това парите сякаш се изливаха неконтролируемо. Освен Тод, Дан и Джейк сега Чарли имаше трима души, които работеха за нея на пълен договор, и плащаше квартира, храна и пътни разноски на всичките — в допълнение към своите — докато пътуваше за участия в турнири.

— Качеството се заплаща — каза Тод и се тръсна назад в стола си, сякаш дълбоката глупост на всички бе изтощителна.

— Това определено е нещо, което можем да обсъдим допълнително, макар че ако Чарли не възразява да използва услугите на физиотерапевтите в турнирите, аз съм склонен да пробвам първо този вариант, а да прибегнем до Дино, ако се наложи — каза Джейк с повече увереност, отколкото Чарли знаеше, че изпитва. — Какво друго ново можеш да ни кажеш?

— Ами, както всички знаете, разработих изцяло нов подход за Чарли. Благодарение до голяма степен на добрата работа, която си свършил с нея, Питър, основата й е солидна. Страхотни изпълнения на бекхенд и форхенд след еднократно отскачане на топката на корта, уверена игра в очертанията. Сервисът й е много солиден, а играта й при мрежата е сред най-силните при всички момичета.

Употребата на думата „момичета“ я подразни, но Чарли отново си замълча.

— По мое мнение Шарлот трябва да съсредоточи цялата си енергия и внимание върху мисловната си нагласа, докато играе. С удари като нейните може да си приличен играч, но тя никога няма да бъде победител, ако не притежава психическа издръжливост. Край вече със сладката малка Чарли с голямата усмивка, готова да се извинява на всички — Тонът му се повиши с няколко октави в дрезгава, дразнеща имитация на женски глас: „Толкова съжалявам, че не прецених силата на удара. Извинявай, че се изпречих пред теб. Извинявай, всъщност е мой ред за тренировъчния корт“. Край, хора, свършено е с това. Отсега нататък ще работим по… ако искате, го наречете пълна промяна на мисловната нагласа. Искам агресивно поведение. Стръв. Заплашителност. Да не мислите, че мъжете постоянно се извиняват за всичко и се прегръщат? По дяволите, не! И момичетата също не би трябвало да го правят.

Тод взе нова чашка с текила, подуши я и я гаврътна наведнъж. Всички на масата гледаха как езикът му облизва в кръг устните.

Господин Силвър хвърли поглед към Чарли, но тя отказваше да срещне погледа му. Тод беше прав. Тя бе твърде мила.

— Прав си — съгласи се Чарли. — Определено бих могла да бъда по-агресивна.

— Мислиш ли? Защото аз със сигурност го мисля, по дяволите. Край вече с милото сладко момиченце с розовата панделка и чаровната усмивка. Това е сериозен бизнес със сериозни залози и е време да се държиш подобаващо.

Бащата на Чарли се прокашля:

— Уважавам всичко, което казваш, Тод, и до известна степен наистина съм съгласен. Обаче мислиш ли, че е разумно да изразходваш толкова много енергия в опити да промениш характера на Чарли? Наречи ме старомоден, но все още ценя спортсменството — особено в спорт като тениса.

Тод плесна звучно по масата:

— Разбира се! Не я съветвам да се държи като кучка на корта, но повярвай ми, когато казвам, че това няма да е и най-лошият вариант. Момичетата днес са жилави. Имат мускули като мъжете, удрят силно топката и са готови да направят каквото е нужно, за да победят. Само погледни онези на върха — те са привлекателни и жилави. Истински състезателки, всичките до една. Ето за това говоря.

Чарли изпита облекчение, когато сервитьорката се върна с поръчките им. Поръча си сьомга, защото това беше яла вечерта преди победата си в първия кръг. Беше суеверно по един глупав начин и, разбира се, не беше по-добре, отколкото да гадаеш по карти таро или да избягваш да стъпваш по пукнатините на тротоара, но не можа да се сдържи: ще яде сьомга абсолютно всяка вечер, докато не претърпи загуба. Освен това ще сплита конската си опашка на плитка с усукана в нея панделка, да пие точно по две чаши ментов чай след вечеря и да гаси лампите точно в десет. Как ще се вмести сексът с Марко?, запита се наум. Беше спала с него в нощта след победата, така че, технически погледнато, вероятно би трябвало да го направи отново…

— А упражненията за физически тонус? — попита баща й между две хапки от пържолата си.

Тод задъвка, преглътна и обърна още един шот текила.

— Какво за тях?

— Ами, Марси смяташе, че това е важно за Чарли. Че дори преди няколко години е било по-лесно човек да е в разумно добра форма, но че напоследък играта при жените е претърпяла известна еволюция и сега зависи далеч повече от силата и физическата форма.

— Защо според вас й съставих нов план за хранене? Тя е фантастична, не ме разбирайте погрешно, но все още трябва да смъкне няколко килограма. Висока, стройна, силна. Ще го постигнем.

Чарли отпи от газираната си вода и се втренчи в обикновената риба на грил със зеленчукова гарнитура. В дните, когато имаше мачове, й бяха позволени конкретни въглехидрати — каша от едро смлян овес, пълнозърнеста паста, някое и друго протеиново блокче — но дните за тренировка бяха кошмар. Кога беше станало нормално да слуша как група хора обсъждат пред нея теглото и тялото й? Единственото странно нещо в случая беше, че само след два официални мача, откакто Тод беше неин треньор, това вече не й изглеждаше странно.

— Е, мисля, че тя изглежда страхотно точно както си е сега — каза баща й и Чарли почувства как се изчервява. — Говорех по-скоро за издръжливостта.

Вероятно бяха минали само две-три години от смъртта на майка й, когато Чарли откри в жабката на колата на господин Силвър две книги: „Да отглеждаш дъщери с достойнство и уважение: Наръчник за родители“ и „Основно ръководство за самотния баща по всички момичешки въпроси“. Имаше прегънати ъгълчета на страниците и оцветени с ярък маркер абзаци, а баща й дори си беше водил бележки в полетата, от рода на: „Не прави винаги комплименти за външността, а такива за вътрешните качества“ и „Винаги й казвай, че е достатъчно добра такава, каквато е“. В онзи ден беше плакала почти трийсет минути, седнала сама на шофьорското място в очукания джип „Ранглър“, който винаги бе будил у нея смущение, и се бе питала къде беше намерил тези книги. Представата как баща й пазарува в местната книжарница, търсейки нещо — каквото и да е — което би могло да му помогне да се справи с безкрайно трудната задача да отглежда сам две деца, и до днес караше гърлото й да се стяга.

— Разбира се, че тя изглежда страхотно! — почти пропя Тод. — Трябва да ми се доверите по този въпрос. Успях да докарам Ейдриън от тегло почти деветдесет килограма до под осемдесет и шест, и какво стана? През онази година той спечели „Ролан Гарос“.

— Да, но като оставим настрана теглото на Шарлот, което, само да отбележа, аз лично смятам за идеално — и се фокусираме отново върху фитнеса: Марси беше убедена, че с по-малко време извън корта и повече в гимнастическия салон, наистина биха могли да се постигнат добри резултати по отношение на…

— С цялото ми уважение, Питър, аз не съм Марси. — Тод беше оставил вилицата си и се обърна да погледне бащата на Чарли. — Разбира се, че Шарлот трябва да е стегната и в добра форма и тонус. Но това няма да има и грам значение без цялостния набор от качества. Да, бекхендът й е страхотен, бла-бла-бла. Пак не е достатъчно. Тя има нужда от тяло, което може да издържи на корта и да не се предава по време на тежки, разгорещени мачове от три сета и убийствени удари, но после какво? Решително отношение, ето какво. Тя иска ли това? Иска ли го наистина пламенно и убедено? Иска ли го толкова силно, че да може да усети вкуса му, по дяволите? Ако отговорът е „да“, тогава Чарли трябва да покаже това. Не е достатъчно да се перчи: трябва да стъпче всичките си противници. И вие ме наехте, за да й помогна да направи именно това.

Чарли хвърли на баща си признателен поглед, задето не напомни на присъстващите около масата, че Тод със сигурност не беше избран от него.

— Слабаците не печелят Шлемове. В тениса е същото като в живота: добрите и милите губят. Отне известно време, но научихме Ейдриън на малко по-грубо държание, надъхахме го и му дадохме готовност за победа, и познайте какво? Той започна да побеждава. Този бивш проклет пухкав глезльо. През цялото време. Във всеки мач. Защото когато излезеше на корта, противниците му знаеха, можеха да почувстват, че той не иска нищо в живота си по-силно от това да ги смачка. А това е наистина ценно.

— Определено — каза Чарли. Не беше сигурна, че е напълно съгласна, но нямаше как да оспори постиженията на Тод. И докъде точно я беше довело настояването на Марси за честност и добри маниери? До двойна контузия и слизане надолу в ранглистата, ето докъде.

— За новите стратегии и светлото бъдеще — Джейк вдигна чашата си. Той може и все още да усвояваше правилата и границите, но цял живот бе знаел как да смекчи неловка ситуация и никога преди това умение не се бе оказвало толкова навременно.

Чарли посегна към газираната си вода, а баща й вдигна високо все още пълната си с текила чаша и те се чукнаха с Джейк и Тод.

— За Шарлот, която ще възприеме новото си настървено поведение и ще стъпче конкуренцията. Като започне с онази хленчеща малка хърватка утре — каза Тод ухилено.

— Какво ще кажеш за тост с пожелание за много щастлив двайсет и пети рожден ден? Дано това бъде най-добрата ти година досега — усмихна се баща й.

— Рожден ден ли имаш, хлапе? Изобщо не разбрах. Честит, честит — каза Тод и отпи нова голяма глътка.

Чарли не си даде труд да го поправи или да му каже истинската дата. Не беше трудно да види, че баща й го презираше и, да, той не беше Марси, но Чарли знаеше — просто знаеше — че Тод Фелтнър е точно това, от което имаше нужда. Тя беше почти на двайсет и пет години, в най-добрата форма на живота си, а никога не беше стигала до финалите на Големия шлем. Това трябваше да стане сега.

— Нека обсъдим останалите подробности по имиджа друг път — каза Тод, като преглеждаше нещо на телефона си. — Вече е налице много храна за размисъл.

— „Подробности по имиджа“ ли? — Господин Силвър повдигна вежди.

— Новата Шарлот има нужда от по-гореща външност. Сексапилна и бляскава — не се тревожете, не говорим за лесбийски вид — просто нещо много по-изискано от целия този образ на момиченцето с плитките и рокличките за тенис, който показва в момента. Трудно е да вземаш на сериозно някого, когато трайно има вид все едно е на дванайсет. Особено с тял… с фигура като тази на Чарли. На практика е престъпление да не се възползваме от това.

Дори Тод сигурно бе забелязал убийственото изражение върху лицето на господин Силвър, защото припряно продължи:

— Не се безпокойте дори за минута: Чарли ще се фокусира изцяло върху тениса, усъвършенствайки играта си както във физическо, така и в мисловно отношение. Имам добри идеи по въпросите за имиджа — дрехите, косата, публичността, подобни дивотии — но ще се постарая Чарли да изразходва само абсолютния минимум енергия за това. Имам хора, готови да се погрижат за всичко това. Тя ще трябва само да овладее темпото, точността, заплашителността. И да побеждава.

Сякаш всички на масата почувстваха дълбоко облекчение, когато се появи сервитьорката, държейки плато шоколадова торта със запалена свещ отгоре. Баща й и Джейк запяха, но Чарли, чувствайки се смутена пред Тод, им махна да замълчат.

Обикновено й харесваше да си даде една минута и да помисли, наистина да призове желанието си, а после да духне свещичката със здраво стиснати очи, за да е сигурна, че то ще се сбъдне, но чувстваше нетърпението на Тод. Духна свещта, без да си пожелае нищо, и се обърна към Джейк.

— Наистина е добре да тръгваме — каза тя и Джейк разбра веднага, че й се искаше вечерята да приключи.

— Боя се, че нямаме време за кафе — обяви Джейк. — Задължителното парти за играчите вече започна, а Чарли има нужда от малко време насаме преди вечерния час — той прие сметката, подписа разписката и пъхна служебната кредитна карта в портфейла си.

— Благодаря ви за вечерята, семейство Силвър. Беше просвещаваща, както винаги — каза Тод и се изправи преди всички останали. — Шарлот, чакай ме във фоайето утре сутринта в осем. Ще ти изпратя закуска в стаята в седем и трийсет. Двучасова лека тренировка и ранен обяд. Наспи се.

Чарли кимна и си отбеляза наум да е готова за закуска до седем и да е във фоайето до седем и трийсет, докато Тод излизаше с големи крачки. Баща й заобиколи масата и дойде да я прегърне.

— Имай ми доверие, татко. Знам какво правя, а Тод е най-добрият. Наистина е — каза тя, заровила лице в гърдите му.

— Разбира се, че ти имам доверие. Просто не ми харесва колко е суров към теб. Знам, че съм само твоят старец и, разбира се, съм малко пристрастен, но случайно мисля, че си направо страхотна точно така, както изглеждаш сега.

— Той ще ме отведе дотам, където трябва да бъда — каза Чарли разпалено, надявайки се повече от всичко да е вярно. — Марси не можа да го направи.

— Марси те изведе до двайсет и трето място. Бих казал, че това е доста добро постижение.

— Но тя беше слаб играч! А като резултат аз бях слаб противник. Изобщо пък да не споменаваме факта, че изгубих на „Уимбълдън“, защото тя се издъни с подробностите по облеклото.

— Всички се дънят, Чарли. Бог ми е свидетел, че аз го направих по всички въобразими начини през всички онези години, докато отглеждах вас двамата. Свестните хора не се уволняват заради една грешка — каза той меко и посегна да хване ръката й.

Чарли я отдръпна рязко:

— Не мога да бъда най-добрата с треньор, който не ме подтиква през всяка минута от деня.

— Е, изглежда, че си избрала подходящия човек за това. Вече не претендирам, че знам много за професионалния тенис, но здравият разум казва, че турнири се печелят със страхотни удари, добра форма и отдаденост. А не с екипи или рекламни договори. Или със заплашително излъчване, като стана въпрос, което ми звучи като различна дума за това да се държиш като гадняр.

— Да, добре, когато петима от състезателите, които си тренирал, спечелят Голям шлем, тогава, предполагам, можеш да ми кажеш какво мислиш. Дотогава обаче бих казала, че Тод си знае работата.

Баща й се сви, сякаш го бе зашлевила.

— Съжалявам — прошепна тя.

Сега той на свой ред отдръпна ръката си:

— Не, права си. Не е моя работа.

— Разбира се, че е, татко. Не биваше да казвам това. Никой не е направил за мен повече, отколкото…

Джейк плесна двамата по раменете с вид, сякаш току-що беше спечелил от лотарията:

— Готова ли си, Чарли? Да се отбием набързо до партито за играчите. Татко, повиках такси да те върне в хотела.

— Чакай, може ли да обсъдим това само за минута? Татко, наистина нямах предвид…

— Хайде, хора. Минава осем. При положение че светлините се гасят в десет, нямаме много време. — Джейк поведе двамата към вратата, а Чарли се опита да не обръща внимание, че хората в ресторанта я гледат.

Господин Силвър се наведе да я целуне по бузата.

— Честит рожден ден, Чарли. Съжалявам, че се намесих неканен. Просто твоят старец се грижи за теб. Но ти нямаш нужда от това. Винаги си вземала най-добрите решения за себе си и знам, че и сега ще го направиш.

Докато колата им потегляше, Чарли се обърна и видя баща си да ги наблюдава през задния прозорец. Отчетливо си спомняше неприкрития му възторг, когато на четиригодишна възраст сякаш бе показала умение за играта. В първите две години той всъщност я бе завел на кортовете от клей, където даваше уроци от двайсет и две годишен, и я бе насърчил. Когато Чарли искаше да прекарва следобедите със съучениците си, плувайки в градския басейн, или да се катери по двете люлки в двора им, господин Силвър й изнасяше лекции за редкия дар, който получавала, започвайки толкова отрано. Казваше, че имала цял живот за басейни и игри с приятелите си, но човек получавал само едничък шанс да усвои основните неща, да развие замаха и играта си на такава ранна възраст, че всичко се превръщало във втора природа, че усъвършенстваш ли веднъж тези умения, нито времето, нито конкуренцията могат да ти ги отнемат. Отново и отново повтаряше: „Имаш талант. Трябва да видиш докъде ще те отведе“. И макар да имаше моменти, когато малката Чарли изпитваше умора и досада от повечето часове, прекарани на корта, много й харесваше да чува възхищението в гласа на баща си. Той никога не казваше подобни неща на Джейк и никога не говореше за другите деца, които обучаваше в клуба, с нещо дори близко до уважението, с което говореше за Чарли. Харесваше й как той следеше за формата й и ходеше с нея на пазар за екипировка, и по цели часове измисляше упражнения и уроци, за да й предаде най-добре уменията, които според него й бяха най-нужни.

Когато тя постъпи в началното училище, изискванията му се увеличиха: настояваше за един, после за два, накрая по три часа тренировки на ден. Чарли рядко играеше с приятели след училище, така и не се записа на балет, нито постъпи в някой футболен отбор. Обичаше тениса, наистина го обичаше, но монотонността му започна да й се отразява. Майка й често се опитваше да се намеси — а понякога дори действаше зад гърба на баща й, канейки две-три съученички на Чарли да играят с нея в сутерена или да гледат филми във всекидневната — но господин Силвър винаги намираше начин да я върне на корта. Така продължи с години — тази странна подредба на нещата, при която той постоянно я пришпорваше да тренира, а Чарли едновременно го обичаше и го ненавиждаше за това, и може би щеше да се проточи и по време на юношеството, ако майка й не беше изиграла най-големия си коз: предсмъртната й молба към бащата на Чарли той да отстъпи и да предлага на дъщеря им повече подкрепа и по-малко наставления. Майка й беше отправила тази молба и беше накарала баща й да я повтори: Чарли и единствено Чарли щеше да реши дали иска да играе тенис. Онзи следобед през късния октомври, когато беше на единайсет, с горещината на циганското лято и сърцераздирателно сините небеса бе не само денят, в който Чарли изгуби майка си: това беше денят, когато баща й спря да я пришпорва веднъж завинаги.

Чарли забеляза, че плаче, едва когато усети ръката на Джейк върху рамото си.

— Какво има? Заради татко ли? Не му се сърди, напоследък не е на себе си.

— Държах се ужасно с него — каза Чарли. Избърса сълзите си и погледна брат си: — Какво искаш да кажеш?

— Чарли, той е добре. Всичко е наред. Точно сега трябва да се съсредоточиш върху утрешния си мач. Добре ли се чувстваш?

— Чувствам се чудесно. Изглежда, че това е ключовата дума напоследък.

— Не се дръж гадно. Татко е дошъл да те гледа как печелиш този турнир, защото те обича. Ти си центърът на вселената му и винаги ще бъдеш, дори ако веднъж си казала нещо противно по време на вечеря. Можеш ли да продължиш?

Чарли попи очи и се помъчи да не си размазва спиралата.

— Да.

— Хубаво. Не смятах да казвам нищо до Откритото първенство, но съм супер близо до приключването на един договор за теб. Голям договор.

— Наистина ли? Колко голям?

— Най-големият досега. — Широката усмивка на Джейк беше непогрешима.

— „Мерцедес“?

— По-голямо.

— „Ралф Лорън“?

— По-голямо.

— Какво е по-голямо от „Ралф Лорън“?

— Да познаеш ли искаш, или аз да ти кажа?

— Мислех, че говориш за хората от „Ралф Лорън“ — каза Чарли. — Умираха си от вълнение да подпишат договор с американка, но ти се опитваше да изясниш нещата с „Найки“, за да си сигурен, че няма да се застъпят на корта. Това измислям ли си го? — Чарли се опитваше да бъде в час с всички въпроси, които Джейк уреждаше от нейно име, наистина се опитваше, но винаги имаше толкова много подробности.

— „Сваровски“.

— „Сваровски“? Ти сериозно ли? Не говориш сериозно.

— Убийствено сериозен съм.

— Никога не са подписвали договор с тенисист. Ти самият ми го каза!

— Наистина ти казах. Никога не са намирали някого, когото да смятат за достатъчно бляскав. Но наистина харесват публичното представяне на новата Чарли, което планирахме двамата с Тод. Целият нов имидж: по-силна, по-уверена. Ти, само че по-фантастична. Освен това вероятно си мислят, че могат да сключат договор при изгодни условия, защото след контузията слезе по-надолу в ранглистата, но аз очевидно няма да допусна това да се случи.

Колата спря пред „Парк Хаят“ точно когато Наталия излезе от червено „Ламборгини“ кабриолет. Носеше червена обшита с мъниста рокля от „Валентино“, ниско изрязана отзад и разкриваща поне трийсет сантиметра голо бедро, в съчетание с искрящи сребристи сандали на дванайсетсантиметров ток.

— Получава й се — отбеляза Джейк с възхищение.

— Виждаш ли колко дълга е станала косата й? За една нощ? Кой, по дяволите, може да поддържа екстеншъни по време на турнир? — прошепна Чарли. — Аз имам късмет, ако успея да измия моята.

— Чарли, Чарли, Чарли. Толкова си наивна. — Джейк сложи закрилнически ръка върху долната част на гърба й и я насочи към червения килим. — Тя си носи собствена коса и грим, когато пътува.

— Не може да бъде!

Джейк я поведе покрай групичката фотографи, които бяха заети трескаво да снимат Наталия. Почти бяха влезли вътре, когато Чарли чу името си. Когато се обърна, Наталия й се усмихваше с топлотата на дива котка.

— Шарлот! Не очаквах да те видя тук — изсмя се съперничката й.

Чарли вдиша бавно и си напомни да запази спокойствие.

— О, ами, понеже това е задължително парти за играчите, а аз всъщност съм играч…

Усмивката на Наталия се присви:

— Може би ще си намериш мъж тази вечер. И по-странни неща са ставали!

Чарли едва се сдържа да не изкрещи новината за Марко. Щеше почти — почти — да си струва само за да види реакцията върху лицето на Наталия. Но преди да успее да измисли отговор, почувства как Джейк я побутва леко настрани.

— Здрасти, Наталия — каза Джейк и се протегна да я целуне по бузата. — Приятно ми е да те видя.

Наталия насочи погледа си към Джейк, без да полага усилие да прикрие факта, че откровено го оглеждаше преценяващо.

— О, здравей — измърка тя кокетно.

Той харесва мъже!, прииска й се на Чарли да изкрещи.

Наталия отметна назад кичур изкуствена руса коса и ахна:

— Толкова съм груба! Срещали ли сте вече приятеля ми? Бенджи, това са Шарлот Силвър и брат й, Джейк. С Шарлот се познаваме от малки, когато играехме в юношеските категории. Тя точно се завърна след огромен провал на „Уимбълдън“ миналата година. Как са контузиите ти, между другото?

На Чарли й бе спестена необходимостта да отговори, когато приятелят на Наталия пристъпи напред и рязко подаде ръка:

— Бенджи Фулър, за мен е удоволствие да се запознаем. — Беше също толкова висок като повечето мъже играчи, някъде между метър и осемдесет и метър и деветдесет и два, но сигурно беше поне двайсет или дори двайсет и пет килограма по-тежък. Пясъчнорусата му коса беше подстригана късо и строго, а раменете му се издуваха и напираха да пръснат спортното му сако. И тогава осъзнаването я осени. Това не беше просто някакъв грамаден тип на име Бенджи; пред нея стоеше легендарният титулярен куотърбек на „Маями Долфинс“, човек, който за осемгодишната си кариера, по време на която два пъти бе печелил „Супербоул“, бе счупил почти всички рекорди за куотърбек.

— Бенджи Фулър? — попита Чарли: умът й препускаше. — Чакай, днес в Австралия е сряда, значи в Маями е вторник. Не играеш ли в неделя? Как може да си тук точно сега?

Бенджи се засмя, а Наталия се вкопчи закрилнически в грамадната му ръка:

— Футболна фенка, а? Страхотно.

Наталия се изкикоти. Роклята й незабележимо се вдигна още по-високо.

— Толкова е сладък! Тази седмица пропускат първия кръг и ще играят директно във втория, затова той има един свободен ден в повече. Изпратих самолет да го вземе и той дойде чак дотук само за две нощи! Не съм ли късметлийка, а?

Бенджи потупа почти голия задник на Наталия:

— В онзи самолет мога да спя повече, отколкото успявам у дома. Не можех да пропусна шанса лично да пожелая късмет на това момиче. Да я погледам как наритва малко задници.

Последва още кикот и опипване.

Чарли хвърли поглед надолу към собствената си рокля, която сега й се струваше по-скоро като малка завеса за душ, и каза:

— Е, това е просто страхотно. Сега трябва да влизаме. Беше ми приятно да се запознаем, Бенджи. И късмет, Наталия.

Наталия присви сърцевидните си устни и се наведе да целуне набързо Чарли по бузата. Ухаеше на скъп парфюм.

— Имаш между зъбите парченце спанак или нещо подобно — прошепна тя с убийствено сладък тон. — Помислих си, че ще искаш да знаеш.

И без нито дума повече Наталия и Бенджи махнаха на своята тълпа възхитени поклонници и се впуснаха във вихъра на партито.

— Отвратителна е — каза Чарли и мина през вратата, която Джейк й държеше отворена. Заопипва с език зъбите си, но не усети нищо. Въпреки това измъкна огледалце от чантата си, за да провери. — Ако прекрасната ни покойна майка не бе настоявала хиляди пъти да бъда мила и вежлива към всички, вече да съм я убила.

— Да, Наталия е ужасна. Бенджи обаче е още по-сладък на живо, отколкото по телевизията.

От бара, осигуряващ относителна безопасност, Чарли огледа помещението и забеляза, че всички играчи се бяха скупчили на плътни групички наоколо. Няколко отпиваха вино или бира — най-вече мъжете и дори тогава Чарли знаеше, че щяха да изпият само по една чаша — и се деляха предимно по националност: италианците — с италианци, испанци — при испанците, източноевропейците — заедно въпреки факта, че всички говореха различни езици. Като цяло групата беше великолепна. Макар да имаше изключения, повечето мъже бяха с ръст доста над метър и осемдесет, с тесни талии и широки рамене, докато жените имаха направо километрични крака и нито един сантиметър целулит. Всички имаха ослепително бели зъби и гъсти коси и бяха облечени така, сякаш щяха да прекарат нощта на церемонията за връчване на Видео наградите на MTV. Терапевти, треньори, масажисти и агенти, мениджъри и служители от турнира се смесваха и сновяха наоколо, определено с не толкова фантастичен вид, но при сравнение само подсилваха цялостния коефициент на привлекателност на играчите. Чарли инстинктивно огледа стаята, търсейки Марко, но не го видя.

Джейк й подаде чаша „Пелегрино“. Нещо или някой, изглежда, привлече погледа му.

— Хей, ще се справиш ли сама за няколко минути? Искам да кажа „здрасти“ на някого.

— Вземи ме с теб. Това не са точно най-безопасните води за самотно плуване.

— Ще се справя — засмя се Джейк, докато се отдалечаваше.

— Имах предвид себе си! — Но той вече беше изчезнал в тълпата.

Тя устоя на порива да измъкне телефона си и да застане в ъгъла. Поздрави няколко играчи, които минаха покрай нея, но, изглежда, не можеше да усети настроението на партито. Партитата за играчите бяха много по-забавни, когато беше по-млада. Почти на всяко се бе озовавала на дансинга, флиртуваше, бъбреше с някои от по-общителните играчи и техните приятели. Беше вълнуващо да среща хора от цял свят и да слуша историите им — едно от нещата, които най-много обичаше в това, че играе професионално. Напоследък обаче Чарли се чувстваше неловко да седи на високо столче в бара и да бъбри за незначителни неща с обичайната тайфа, изчаквайки, докато успее да се върне в хотелската си стая, за да чете и да се отпусне. След пет години пътувания и участия в турнири повечето лица вече й бяха познати, а най-добре беше да остави танците на тийнейджърите. Плюс това сега налице беше Марко. Мъжките и женските турнири невинаги се застъпваха — бяха на едно и също място през по-малко от половината време — но когато съвпадаха, Чарли не можеше да спре да мисли за него, питайки се дали ще се видят, кога, къде и как.

Можеше да преброи срещите им на пръстите на едната си ръка: онзи първи впечатляващ път в Палм Спрингс, последван непосредствено след това от още по-добър втори рунд на Откритото първенство на Маями; беше имало няколко мъчителни седмици, докато турнирите за мъже и за жени отново се застъпиха в Мадрид; една много забавна нощ, преди да започне следващият турнир в Рим; а после вечерта на партито за играчите преди началото на Откритото първенство на Франция, което по случайност Марко по-късно беше спечелил. Следващия път, когато бяха на едно и също място по едно и също време, беше месец по-късно, на съдбовния „Уимбълдън“, където Чарли си беше скъсала ахилесовото сухожилие само ден след като с Марко се бяха натискали на разточителното парти на Ричард Брансън преди турнира. В имението му. В една баня. Срещите им почти винаги се състояха в навечерието на турнир или в първите му дни, тъй като щом състезанието набереше скорост, никой от двамата не искаше нещо да го разсейва. Чарли започваше да изпитва почти Павлов рефлекс към задължителните партита за играчите: в ума й те вече бяха свързани със секса с Марко. Откри, че на всички турнири, в които играеха само жени, се чувстваше много по-спокойна и отпусната. Никой не беше споменал Марко във връзка с каквито и да било жени нито в медиите, нито в клюките, които обикновено се носеха сред играчите, но това не означаваше кой знае какво: Марко можеше да е на турнира и тихомълком да спи с кого ли не — някоя пораснала дъщеря на треньор, посещаваща баща си по време на турнира; някоя от жените, отговарящи за връзките с обществеността по време на мъжките турнири; която и да е от физиотерапевтките или диетоложките, които работеха с играчите; или, най-вероятно, някоя от стотиците почитателки на тениса във всеки град, които се появяваха на партитата за играчите и на турнирите на тълпи — с полюшващи се в косите им екстеншъни, ухание, подобно на парфюмите, използвани от стриптийзьорите, и обувки с тънък, висок, остър ток. На Чарли й идваше да повърне само като си помислеше за това.

— Изглеждаш толкова щастлива — отбеляза Карина Гайгер и застана до Чарли.

Чарли се засмя:

— Вълнувам се. Личи ли си?

Както обикновено, Карина бе пренебрегнала инструкциите от организаторите на турнира да се издокара за партито и носеше памучен панталон и суичър с качулка.

— Хей, май трябва да те поздравя с „добре завърнала се“, ja? Първият ти турнир след…

— „Уимбълдън“. Първия кръг.

— Ja, правилно, спомням си. Вече по-добре ли е всичко?

Чарли кимна:

— Според специалистите всичко е наред.

— Радвам се, че се върна. Какъв жребий изтегли? Не мога да си спомня в кой бракет се… — Прекъсна я дребничка брюнетка — привлекателна, ако не и истински красива — която се приближи и й лепна една целувка право по устата.

— Здравей, susse! Искам да се запознаеш с Шарлот. Не е кучка — нещо рядко за жените състезателки. Шарлот, това е приятелката ми, Аника.

Двете жени се ръкуваха.

— Приятно ми е да се запознаем — каза Чарли.

В другия край на бара настъпи оживление и трите жени се обърнаха навреме да видят как Наталия и Бенджи се търкат един в друг, докато танцуват сред огромен кръг от почитатели. Тя се беше прегънала в кръста, с ръце, почти докосващи пода, а той се притискаше силно в нея изотзад, като я прегръщаше през кръста с едната ръка и я притискаше към таза си. От високоговорителите гърмеше „Single Ladies“[2] и всички в стаята започнаха да пляскат едновременно.

— Тя винаги е толкова… как се казва… излъчва класа? — отбеляза Карина. — Истинска дама на корта и извън него.

Чарли се засмя:

— Какви истории мога да ти разкажа…

Аника каза:

— Бих искала да ги чуя някой ден. Хайде, Кари, ела да си вземем нещо за хапване.

Помахаха си за довиждане и Чарли ги загледа как вървят към бюфета със суши и подбрани салати с нудли. Отново огледа стаята, инстинктивно търсейки Марко, преди изобщо да си даде сметка какво прави. Подразнена от себе си, измъкна телефона си, за да забие поглед в нещо — каквото и да е — и осъзна, че така и не се бе свързала отново с Пайпър.

Будна ли си още? Кое време е там? Дори не знам кой ден е. Искам мръсните подробности, написа есемес тя.

Веднага последва отговор. С Ронин се сгодихме. Падна на коляно. Гигантски камък. Пълна програма.

Какво? Сериозно? Чарли изпита странно чувство на преобръщане ниско в гърдите. Едва ли бе изненадващо — те излизаха от близо година — но все пак. Пайпър щеше да се омъжва? Междувременно Чарли стоеше сама в някакъв бар в Мелбърн и се чудеше кога ли ще е следващият път, в който ще прави секс с мъж, който вероятно има в запас още десет момичета точно като нея по цял свят.

Напълно сериозна. Мн. развълнувана. Нямам търпение да се помотаеш с него за повече време. Струва ми се, че едва го познаваш.

Влюбена съм в това, което познавам!!!! На Чарли й се прииска да можеше да изтрие няколко от удивителните знаци, след като натисна „Изпрати“. Толкова съм щастлива за теб.

Трябва да бягам. Обичам те, скъпа. Късмет утре. хохо.

Мляс! Отново поздравления. Утре — още. Хх.

Чарли стоеше, взирайки се в поредицата съобщения от Пайпър, докато Джейк се появи до нея.

— Всичко наред ли е?

— Пайпър и Ронин са се сгодили.

— Браво на тях. Тя щастлива ли е? — попита Джейк с абсолютно небрежния си тон.

— Да.

— В такъв случай, какъв ти е проблемът с това?

— Нямам проблем с това.

— Чарли. Хайде.

— Не, разбира се, че съм щастлива за нея. Защо да не съм? Просто… когато най-добрата ти приятелка се готви да се омъжва, а ти все още си напълно необвързана и спиш сама в различна хотелска стая всяка нощ, почваш да се замисляш за собствения си живот, нали се сещаш?

— Бих казал, че ти си по-голямата късметлийка. Тия хотелски стаи доста си ги бива и не е като да не излизаш изобщо с никого. Може би дори скоро ще ми признаеш с кого е тайната ти афера.

Чарли вдигна поглед. Джейк се ухили и отпи от питието си.

— Моля?

— Чу ме.

— Не знам за какво говориш.

— О, стига, Чарли. Знам, че се виждаш с някого. Тод знае, че се виждаш с някого. По дяволите, дори татко вероятно го знае. Сигурен съм, че се мислиш за свръхпотайна и така нататък, но ние не сме слепи. Цялото това тайно изпращане на есемеси и криене на телефона, и тези погледи в стил „направо-ще-умра-ако не-го-намеря-на-секундата“, които постоянно хвърляш наоколо по време на партито? Моля ти се. Всичко, което трябва да разбера, е кой е. Няма да отнеме много. Ще се пречупиш или клюкарите в тенис средите ще го издадат. Никой не може да опази тайна по време на този турнир. И двамата го знаем.

Чарли не можеше дори да обясни точно защо се колебае да каже на Джейк за Марко, особено след като обикновено го тормозеше с подробностите, когато ставаше дума за други мъже. Знаеше обаче, че не й е нужен психиатър, за да идентифицира собствената си раздвоеност: съчетанието от срам и вълнение от факта, че има тайна връзка, липсата на ясно определение за отношенията им, тръпката от тайното промъкване в съчетание с незнанието какво точно има между тях. Засега все още не беше готова да предъвква темата и да изслушва мнения, особено тези на брат й, който бе твърде склонен да я закриля.

— Както кажеш, големи братко — Чарли го целуна по бузата. Допирът на брадата му до устните й още й създаваше странно усещане. — Ще тръгвам обратно към хотела. Напоследък Тод ми оставя да гледам записи от мачове всяка вечер, а на сутринта ме изпитва. Плюс това съм уморена, а трябва да съм съсредоточена за утре.

Джейк кимна:

— Окей, така да бъде. Сънят е добра идея. Хайде, ще те изпратя до колата.

— Не, добре съм си, благодаря. Остани и изпий едно за мен. — Чарли стисна ръката му над лакътя. — Благодаря за всичко, Джейки.

Тя се измъкна от бара и се устреми към първата служебна кола от турнира на опашката. А после направи нещо, което не беше правила никога, никога преди. Без да мисли как можеше да бъде разтълкувано или как щеше да реагира той, или какво можеше да означава това за мача на когото и да е от двамата на следващия ден, Чарли извади телефона си и прехвърли списъка с последните си обаждания, докато намери името на Марко. Преди да успее да убеди себе си каква ужасна идея бе това на цял куп различни нива, написа: Стая 635, сега се връщам към хотела. Да се срещнем там. Изключи телефона и го пъхна в чантата си. Беше го направила. Нямаше връщане назад.

[1] Задължителните висши (Premier Mandatory) — четири турнира, провеждащи се и в женския, и в мъжкия тенис, в „Индиан Уелс“, Кий Бискейн, Мадрид и Пекин, с еднакъв награден фонд при мъжете и жените от $4 500 000. — Б.пр. ↑

[2] Песен на американската певица Бионсе Ноулс. — Б.ред. ↑

7
Америка обича пълната промяна

Южна Калифорния

февруари 2016

— Това е истинско блаженство — изпъшка Пайпър и Чарли се усмихна, облегната на масажната възглавничка.

— Значи няма да ме намразиш завинаги, задето пропускам годежното ти парти? — попита Чарли. Почти въздъхна от удоволствие, докато масажистката „месеше“ сухожилията под коленете й точно с нужния натиск.

— Масажите доста добре успяват да ме накарат да те мразя по-малко. Бих предложила да ми платиш цял пакет такива, ако наистина искаш да останем приятелки — отвърна Пайпър.

Момичетата лежаха по лице на две съседни маси в младоженския апартамент на курортния хотел „Четирите сезона“ в Санта Барбара. Капаците на прозорците бяха отворени, за да се чува шумът на вълните, и макар че въздухът беше прохладен и резлив, ранната утринна светлина на февруарското слънце топлеше стаята. Затоплените маси, бумтящият огън и горещите парафинени кърпи около ръцете и стъпалата им допълваха уютното чувство.

Чарли се засмя:

— Вземам си бележка.

— Някакъв шанс да успееш след това да ми помогнеш да потърся обувки? Най-накрая смятам да се предам и да си купя маратонки с подметка на платформа.

— Ще ми се. Тод вече ме чака. Имаме „среща за обсъждане на стратегията“ на обяд в „Айви“. Демонстративният ми мач е в три, а след него имам пълна двучасова тренировка. Днес следобед ще трябва да искам разрешение дори за да се изпишкам. За нещастие, за пазаруване на обувки не може и дума да става.

— Няма ли да е странно да се върнеш? Искам да кажа, като професионален играч сега? Мисля, че само разходката по онези кортове би ми докарало истинска паническа атака.

— Е, ти си прекарала там много повече време, отколкото аз — каза Чарли, а после съжали за начина, по който бе прозвучало. — Съжалявам, не исках да кажа това.

— Не, права си. Четири дълги години. Най-странната част е, че не ми липсва дори за секунда.

— Защо да ти липсва? На теб не ти харесваше.

— Хей, това ме измъкваше от шибаната ми къща, нали? И нямаше да се запознаем, ако не бях играла, така че си има и добрите страни.

На Чарли й се струваше невероятно иронично, че тя, която никога не се бе обучавала в някоя от престижните тенис академии — това бе рядкост сред най-добрите играчи — се беше насочила към професионалния тенис, а Пайпър, прекарала цялото си детство и юношество в една от тях, изобщо не я беше грижа за играта. Когато Пайпър за пръв път разказа на Чарли как родителите й я бяха откарали в академията „Болитиери“ във Флорида, когато била на девет, Чарли насмалко да не й повярва.

— Сигурно си била страшно добра — отбеляза тя, разтворила широко очи, когато Пайпър й разказа това, докато за пръв път се хранеха заедно в столовата за първокурсници в Калифорнийския университет. Може ли едно деветгодишно дете дори да се облече само?, запита се Чарли. Почти не помнеше.

— Добра в какво? В тениса? — Смехът на Пайпър беше безрадостен. — Ако не се брои тежкарският дневен лагер, на който ме бяха пратили предишното лято, почти не бях пипвала ракета. Казваха на всичките си приятели, че ме изпращат там да „култивирам таланта си“, но това е само защото изглеждаше много по-добре да натириш деветгодишното си хлапе в престижна тенис академия, отколкото в друго стандартно училище с пансион. Но всъщност не беше нищо друго, освен това, поне за мен.

Пайпър беше обяснила как свръхбогати семейства от цял свят изпращали децата си в онези тенис академии като в един вид изтънчена целогодишна служба за гледане на деца. За шестцифрена сума на година синове и дъщери на саудитски кралски особи и европейски финансисти, на тексаски петролни магнати и южноамерикански предприемачи можеха да получат гаранция, че децата им ще научат английски, ще покрият училищните изисквания, ще бъдат обучавани от най-добрите треньори в света на тениса и никога няма да се налага да се прибират у дома за по-дълъг период от една седмица по Коледа и две през лятото. Плюс това, звучеше добре да разправят на приятелите си, че децата им „тренират в Болитиери“ редом с децата, които показваха истински потенциал за тениса и бяха изпратени в академията, защото потребностите им от тренировки всъщност бяха надминали онова, което се предлагаше в родните им страни. Онова, което никой не очакваше, разбира се, беше, че от време на време няколко от богатите хлапета, които бяха там на нещо като целогодишна забавачка, всъщност се оказваха прилично добри играчи. Пайпър беше една от тях.

Беше играла на двойки през първите си три години в Калифорнийския университет и на сингъл през последната си година, макар че никога не се издигна повече от четвърта в тима. Чарли бе поставена под номер едно още от деня, когато пристигна в кампуса, докато не напусна година по-късно, за да играе професионално, но по някакъв начин между тях никога не бе имало съревнование. Може би защото бе очевидно, че Пайпър не е отдадена на тениса. Появяваше се за задължителните тренировки, а мачовете, изглежда, й доставяха удоволствие, но никога, абсолютно никога не посещаваше предлаганите незадължителни ранни сутрешни тренировки по вдигане на тежести или допълнителните тренировки за игра при мрежата през уикенда като останалите от тях. Пайпър оставаше навън до късно, излизаше с милион различни момчета и правеше кратки пътувания за уикенда с несвързаните си с тениса приятели. Чарли дори нямаше приятели извън тениса. Малкото пъти, когато бяха обсъждали въпроса, Пайпър винаги беше малко уклончива.

— Обичам тениса — казваше тя със смях. — Обичам и да пия, и да пътувам, и да излизам на срещи, и да спя, и да чета, и да пазарувам. Със сигурност не смятам да се откажа от живота си заради някакъв спорт. — Дори сега Пайпър играеше само веднъж седмично с група бивши колежански играчи, които имаха по-добър удар от 99 процента от обикновените играчи, но гледаха на тениса просто като на хоби, нещо, което да сместят между работата и социалния живот. Хубава тренировка и малко забава. На Чарли й бе невъзможно да си го представи.

— Треньор Стивънс се оттегли, а още дори не съм срещала новия. Дори вече не познавам никого — каза Чарли. Масажистката я помоли да се обърне по гръб, а после сложи маска с аромат на лавандула върху очите й.

— Както и да е. Поне така успя да стигнеш до Ел Ей. Колко време мина? Два месеца?

Чарли се радваше, че настоя за този ден в спацентъра, но той не можеше да компенсира цялото пропуснато време. Издиша бавно и каза:

— Разкажи ми повече за Ронин. Защо той?

Чарли долови усмивката в гласа на приятелката си.

— Защо той ли? — засмя се тя. — Защото склони да ме вземе.

— О, моля ти се. Половината мъже в Ел Ей биха те взели, Пайпс. По дяволите, половината Ел Ей те е имал…

— Кротко, тигре. Не съм аз онази, чието другарче за секс по една случайност е…

— Пайпър! — За щастие, приятелката й се усети, че не бива да си довършва изречението. Макар да не беше особено вероятно масажистките да знаят коя е Чарли, не й трябваха клюки за нея и Марко — особено пък клюки, които включваха фразата „другарче за секс“ — да се разнесат из целия интернет. Не, благодаря.

— Ронин. Разкажи ми всичко.

— Всичко ли? Е, да видим. Израсъл е в Сейнт Луис, макар че семейството му се местело често, когато бил малък.

— Откъде произхожда? — попита Чарли.

— Току-що ти казах — от Сейнт Луис.

— Не, имах предвид откъде са родителите му?

— Имаш предвид понеже е азиатец? Той може пак да си е азиатец и да е от Сейнт Луис, нали знаеш.

— О, стига, моля те. Питах, защото той има акцент. Или това е нещо, което така и не си забелязала?

— Родителите му са от Япония. Той е роден и е прекарал там големи периоди от детството си. Но е американец.

— Схванах. Американец. С годеница, готова стръвно да го брани. Отбелязано. Какво друго?

Пайпър се засмя:

— Извинявай. Просто майка ми е такава отявлена расистка. Обсебена е от факта, че той е от азиатски произход. Тоест наистина не може да го осмисли и иска постоянно да го обсъждаме. Предполагам, че просто ми втръсна това да е в центъра на всеки проклет разговор.

— Майка ти би се смущавала и ако доведеш у дома католик. Или брюнет. Това е кръстът, който носиш, задето си свободомислеща дъщеря на богати бели англосаксонски протестанти.

— Вярно. Та, както и да е, знаеш, че е лекар в спешното…

— Докторът, който само иска да сърфира цял ден, а?

— Точно в момента в гаража ни има толкова много дъски за сърф, че не мога дори да ги преброя. Кога човек става твърде стар да се занимава с всичките тия сърфистки изпълнения и правенето на мускули? — попита Пайпър.

— Явно не на двайсет и девет. Сигурно е направо луд по къщата на вашите в Маями…

Пайпър се засмя:

— Напълно. Само да можеше да измисли как да се отърве от родителите ми. Ходят там все по-често и по-често сега, когато татко се пенсионира. Миналия път, когато бяхме там всички заедно, майка ми на практика каза нещо от рода на това, че не знаела, че „хората с ориенталски произход“ карат сърф. Беше толкова прелестно, колкото можеш да си представиш.

Беше ред на Чарли да се засмее:

— Просто вземи да й народиш един куп бебета полуазиатчета и ще миряса.

— Странно е, опитах се да й обясня, че майката на Ронин също не си умира от кеф заради връзката ни — горката жена цял живот се надява на някое сладко будистко момиче, което може да приготви купа сносни спагети „юдон“, а сега трябва да се примири с атеистично протестантско пиленце, потомка на пристигналите с „Мейфлауър“ заселници, в чието семейство има повече случаи на алкохолизъм на човек, отколкото в цялата клиника „Бети Форд“, но човек не може да чуе нея да се оплаква. Нищо подобно, просто ме прие направо в лоното семейно и ми показа как да приготвя почти прилична кутия „бенто“[1]. Майка ми не може да проумее подобно нещо, ако ще животът й да зависи от това.

Чарли моментално се опита да си представи как ли щеше да изглежда ситуацията, ако можеше да запознае майка си с бъдещия си годеник. Разбира се, майка й беше пропуснала всичко: първия цикъл на Чарли, абитуриентския бал, стаята в колежанското общежитие, първото й участие в турнир от Големия шлем. Родителите на Чарли бяха избягали и се бяха оженили тайно в края на осемдесетте, когато майка й разбрала, че е бременна с Джейк, така че никога не бяха имали официален годеж или истинска сватба. Може би именно затова Чарли се чувстваше все по-неловко, когато приятелките й започнаха да се омъжват?

Мелодичен звън я върна обратно към масажа:

— Вече приключих. Моля ви, не бързайте със сядането и обличането — шепнеше терапевтката й. — Ние ще изчакаме отвън.

— Страхотно беше — каза Пайпър, разтривайки очи. Дори с отпечатъци от възглавница по бузата и кървясали очи Пайфр приличаше на супермодел. Наметна халат, докато Чарли се мъчеше да не зяпа.

Сякаш в отговор, Пайпър вдигна очи в нейната посока и каза:

— Напоследък изглеждаш страхотно.

Чарли завъртя очи:

— Аха. Затова Тод не спира да ми опява за онези последни два килограма и половина. — Сграбчи бедрата си с две ръце: — Искаш ли да се разменим?

Момичетата излязоха от хотелския апартамент и се отправиха към съблекалнята.

— Да не смяташ, че докато те възсяда при всеки удобен случай, Марко Валехо мисли за нещо, освен колко фантастично изглеждаш? Сериозно, Чарли. Стига вече с комплекса на грозното патенце. Може и да си била малко по-пълна преди няколко години, но сега си официално фантастична. Само искам да чуя как се оправяш с цялото това нещо с неангажиращия секс. Защото онази Чарли, която познавам, не е точно от момичетата, дето спят с когото им падне.

— Е, предполагам, че за всичко си има първи път.

— От всичко, което описа, той не ти е гадже. Дори не ти е наистина приятел. Това трябва да те устройва, за да проработи. Устройва ли те?

— Разбира се.

— Невъзможно!

— Трябва да ме устройва. Уговорката определено е такава.

Момичетата занесоха нещата си за хапване до двора отвън, където седнаха пред малък огън от истински дърва.

— Нямам чувства към него — каза Чарли тихо, осъзнавайки истината за първи път. — Просто ми харесва да имам някого.

— Той е далеч по-добър от „просто някой“ — каза Пайпър и отпи от чая.

— Знаеш какво имам предвид.

— Да. Знам, че когато човек пътува толкова много, му става самотно. Постоянно отсъстваш. Нямаш нищо дори наподобяващо нормален живот. А, исторически погледнато, практикуваш серийна моногамност. Повярвай ми, много съм мислила за това. С Ронин постоянно си говорим колко ли ти е трудно.

Чарли се обърна да погледне Пайпър:

— Сериозно? Това ли са ти мъдрите думи? „С годеника ми постоянно си говорим колко невероятно прецакан е животът ти.“

Пайпър се пресегна и смушка ръката на Чарли:

— Млъквай, знаеш, че нямам това предвид. Казвам ти всичко това от загриженост.

— О, хубаво. Това ме кара да се чувствам много по-добре.

— Е, би трябвало. Наистина се тревожа за теб. Може би да имаш гадже няма да е най-ужасното нещо на света. Може би с Марко би трябвало наистина да пробвате да излезете на кино или на вечеря, или нещо, каквото правят нормалните хора. Разговаряйте. Разкажи му за себе си. Задавай му въпроси. Все трябва да има и някакви интереси извън тениса. Може би да откриеш какви са…

— Можеш ли изобщо да си представиш каква медийна буря ще се развихри около това? Ако излезем на истинска среща като нормални хора? Навсякъде ще гъмжи от камери.

— О, хайде сега, на кого му пука? Двама зрели и отговорни възрастни, по случайност — и двамата състезаващи се в един и същ спорт, започват да излизат заедно? Наистина ли е толкова скандално?

Чарли се замисли за това. Когато Пайпър поставеше така въпроса, беше вярно: не звучеше толкова безумно. По време на няколкото пъти, когато се бяха натискали и бяха хвърлили огромни усилия да запазят станалото в тайна, дори не й бе хрумнало наистина, че потайността може и да не е необходима. Какво беше най-лошото, което можеше да се случи? Да се опитат да излизат и да не се получи? И какво от това? Няколко репортери щяха да зададат няколко дразнещи въпроса за това, няколко водещи на токшоута щяха да възкликнат надуто: „Аз нали ви казах“ по същия начин, както правеха, когато връзките между професионални спортисти — или актьори, или музиканти, или каквито и да било публични личности — се проваляха, и на кого му пукаше? Защо бяха толкова твърдо решени да си траят? Кой точно печелеше от това?

— Права си — Чарли кимна.

— Какво? — Пайпър си придаде престорено слисано изражение.

— Какво толкова, ако започнем да излизаме наистина? Както каза, той е един от малкото хора на света, които разбират откъде идвам.

— Плюс това е великолепен.

— Стига и двамата да разбираме, че кариерата ни е на първо място, не виждам защо да не се получи.

— Да не споменаваме, че изглежда впечатляващо.

— Искам да кажа, не бях имала нещо дори наподобяващо сериозна връзка от… боже… още от колежа. Брайън беше последният. — Чарли се втренчи в небето, докато пресмяташе.

— Говорили ли сме си колко разкошна е косата му?

— Онази няколкомесечна връзка с тенис журналиста? Не най-прекрасният ми момент. Но поне беше приятен тип.

— Даже името му е секси.

— О, и онзи състезател по ски спускане, с когото се запознах по време на полета до Монако, ако си говорим за съперничещи си разписания.

— Ще ти се стори ли странно, ако ти призная, че си фантазирах за коремните му мускули?

— За бога, Пайпър. Жалка съм! Осъзнаваш ли, че от първи курс в колежа не съм имала връзка, по-дълга от няколко месеца? На двайсет и пет години съм. И на практика съм девица.

Пайпър се усмихна и потупа Чарли по ръката:

— Да не се увличаме. Излизала си на срещи. Просто не си… как най-добре да го кажа? Невинаги умееш да подбираш. И имаш някои предизвикателни обстоятелства, предвид целия ти начин на живот и така нататък. Това не значи, че всяка надежда е изгубена.

— Благодаря. — Чарли сведе поглед към телефона си. — О, трябва да бягам. Трябва да съм обратно в Ел Ей след час и половина Ако трафикът е натоварен, изобщо няма да успея.

— Обичам те, Чи. Благодаря за страхотния ден. Сега съм само наполовина бясна, че пропускаш годежното ми празненство.

Чарли целуна Пайпър по бузата:

— Виждаш ли? Приятелството може да се купи с пари. Важен урок.

— Това със същия успех може да е мантрата на майка ми. Нищо, което да не съм чувала още от люлката. — Пайпър уви дълъг кашмирен шал около врата си и Чарли за хиляден път се запита как приятелката й успява да бъде толкова шик без никакво усилие. — И не забравяй да си купиш нещо хубаво за Деня на Свети Валентин, става ли? Бих предложила шоколад, но понеже си на диета, целяща да те умори от глад, може би бижута. Не някакви тенис дивотии!

Махнаха си за довиждане и Чарли подаде талона си на служителя. Хвана се, че отново й се иска да може да остане през нощта и да купонясва с останалите им приятелки от колежа, но трябваше да се върне в Ел Ей до четири. Изкара взетото под наем ауди кабриолет на Магистрала 405 и пусна силно музиката. Беше един от онези съвършени зимни дни, които само калифорнийците разбират: температура между петнайсет и двайсет градуса, топло слънце, прохладен ветрец. Буквално един от онези дни, за каквито бяха създали автомобилите със сгъваем покрив. Близо до Малибу тя изчисли, че има достатъчно време, и се прехвърли на Тихоокеанската магистрала: щеше да отнеме повече, но си струваше, за да кара покрай водата. Чарли превключи станцията „ХМ“ на „Бленд“ и пя заедно с Рейчъл Платън, Тейлър Суифт и Ед Шийрън, докато гърлото й прегракна, а очите й почнаха да сълзят от вятъра. Колко пъти беше шофирала по Тихоокеанската магистрала в първи курс? С Брайън излизаха на разходки с колата в неделните следобеди и се препираха за радиото: тя вечно искаше „Топ 40“, той винаги искаше нещо друго. Дори му беше съобщила, че напуска колежа — и него — за да се заеме професионално с тенис, в „Рибната барака“ в Малибу.

Брайън знаеше с мъдрост, твърде голяма за деветнайсетте му години, че връзка от разстояние с някой, който ще пътува по триста дни в годината, е нереалистична. Раздялата им беше ужасна. На Чарли й трябваха няколко месеца пътуване и участия в турнири, за да разбере, че поддържането на връзка всъщност бе невъзможно единствено за жените. За мъжете това беше изцяло различен свят: те имаха приятелки, които пътуваха с тях, издокарани в дизайнерски джинси и високи токчета, със съвършена прическа и грим всеки божи ден, така че можеха да се изтягат като котенца в различни салони за почивка на играчите по цял свят, докато чакат страхотните си, разгорещени, потни мъже да си тръгнат от корта. Четирима от петимата мъже на върха в световната ранглиста бяха женени. С деца. На Чарли й секна дъхът веднъж, когато Марси изтъкна това, последвано бързо от омъжените жени в челната двайсетица: една. А броят на жените с деца? Нула. Не можеше да се каже, че мъжете се редяха на опашка да следват гаджетата си тенисистки по цял свят, да топлят хотелските им легла нощем и да закусват с тях в шест сутринта в кафетерии от Дъблин до Дубай, очаквайки да прегърнат онези потни, изтощени жени, когато те най-сетне напуснат корта възторжени или разярени в зависимост от деня. Малкото мъже, които все пак опитваха, не изкарваха дълго: треньорите и мъжете играчи, и дори други състезателки шушукаха за липсата им на работа и изобилното им свободно време, наричайки ги женчовци, загубеняци и лигльовци. Но различните фотомодели, актриси и анонимните красиви създания, които пътуваха по цял свят, за да подкрепят гаджетата си? Изглежда, всички разбираха, че те просто правят онова, от което имат нужда мъжете.

Колата пред нейната наби спирачки с пронизително скърцане и Чарли едва не се натресе в задницата на масивния черен шевролет „Събърбън“. Без да мисли, бе следвала навигацията през Малибу и Санта Моника, и през Брентууд и обвитите в зеленина улици на Бевърли Хилс до „Пенинсула“, където събърбънът спря право пред нея.

На телефона й с пиукане изникна съобщение: Трийсет минути, Айви, Робъртсън. Не закъснявай.

Тя написа в отговор само една буква, к[2], и подаде ключовете си на момчето, което паркираше колите. Двама носачи бяха заети да разтоварват багаж, състоящ се от безброй еднакви куфари „Гояр“, от дълбините на събърбъна и Чарли не се сдържа и се позабави на тротоара да види коя ли знаменитост ще се покаже. Ако се съдеше от вида на куфарите, вероятно беше някоя от сестрите Кардашиян. Може би попзвезда от рода на Риана или Кейти Пери. Определено не и някой първокласен актьор, ако се съдеше от самото количество на багажа. Този човек беше опаковал цялата си покъщнина и беше тук задълго. Точно когато се готвеше да се откаже и да влезе вътре, шофьорът свали сак за тенисракети марка „Уилсън“ с големината на датски дог от поставката му върху предната седалка откъм страната на пасажера. От него висеше талисман с големината на кутийка безалкохолно: инкрустиран с диаманти бухал със смарагдови очи, обточен с червило клюн и дълги мигли, за които Чарли знаеше, че са изработени от истински заешки мустачки. Щеше да разпознае този кичозен бухал навсякъде.

— Я виж кой е тук! — изгука Наталия към Чарли от задната седалка на събърбъна. Всички мъже, жени и деца, които или помагаха за паркирането на колите, или чакаха на паркинга на „Пенинсула“ в Бевърли Хилс, спряха да си четат есемесите, да си търсят ключовете и да се карат на децата си, и се обърнаха, за да гледат как високата метър и осемдесет блондинка, обута в толкова миниатюрни къси панталонки, че всеки можеше да различи неоново розовото й бельо, лениво се смъкна от колата. Чарли можеше да се закълне, че е чула колективна въздишка, когато сандалът на Наталия стъпи благополучно на паважа.

— Много мило и сладко от твоя страна да ме изчакаш. Ето, дръж това. — Наталия тикна в ръцете на Чарли квадратна чанта за тоалетни принадлежности с логото на „Гояр“ отгоре. — Благодаря, скъпа.

Шокирана да види Наталия в Лос Анджелис цели четири дни преди датата, когато и двете трябваше да играят на „Индиан Уелс“ в Палм Спрингс, Чарли я последва във фоайето, без да мисли.

— Какво правиш тук? — попита я, докато Наталия показваше личната си карта на служителя на рецепцията. На Чарли й хрумна, че също би трябвало да се регистрира, но не можеше да си спомни дали беше оставила дамската си чанта в колата, или в количката на пиколото.

Наталия се наведе толкова близо, че Чарли усети как я лъхна приятно ухание на ванилов парфюм.

— Бенджи току-що игра в „Про Боул“ на Хаваите. Ще се срещнем тук довечера за малко… П и О.[3] Ами ти, Чарли? Още една нощ, прекарана кротко с твоите хора? Сигурно ти е самотно в компанията само на треньора ти и брат ти.

Пулсът на Чарли се ускори.

— Наистина не е зле да помислиш да си намериш мъж — каза Наталия и извади телефона си. — Какво ще кажеш за онова ново хлапе в мъжкия турнир, онова от Фили[4]? Той вероятно би спал с теб.

В ума й бързо се мярна образ: Брет или Брент, или нещо си там, близо метър и деветдесет и два, с дълги източени крайници и акне. Шестнайсет, най-много седемнайсетгодишен. Образът бе последван от ярко видение за Марко, подгизнал от пот след мач, с прилепнала към мускулите спортна тениска, с лента за глава, удържаща гъстата му черна коса. После усмивката му, онази, която го бе виждала да пуска само и лично за нея…

Смехът на Наталия рязко я върна в реалността:

— О, чакай, мисля, че той вече си има приятелка. Не се тревожи, ще продължа да мисля.

Обикновено гласът, който чуваше, беше на майка й, напомнящ й да се държи на висота, да бъде вежлива, да се издигне над конфликта. Чарли полагаше усилия да следва съвета, наистина се стараеше, но днес в главата й отекваше гласът на Тод. Психическа издръжливост. Край със сладкото, мило момиче. Спри да се оставяш да те тъпчат. Да не мислиш, че Наталия всеки ден си седи и се чуди как да накара повече хора да я харесват? И ти не би трябвало да го правиш!

Вратите на асансьора започнаха да се затварят, но се плъзнаха и се отвориха отново, когато Чарли пъхна ръка между тях.

— Какво правиш? — попита троснато Наталия: цялото й престорено мило държание се изпари в миг.

— Дръж се прилично — изрече Чарли с глас, толкова нисък, че лесно можеше да бъде сбъркан с ръмжене.

— Как смееш дори да…?

Чарли хвърли пътната чанта за гримове, която бе държала, онемяла от шок по време на целия им сблъсък, право в ръцете на Наталия, която я улови със силно пъшкане.

— Надявам се да си прекараш страхотно с гаджето си тази вечер, Наталия — каза Чарли, навеждайки се през вратите, които държеше отворени. Беше доволна да види, че Наталия изглеждаше истински изплашена. — Защото идвам за теб. Може и да не те бия следващата седмица или по-следващата, но помни ми думите: ще се случи. И ще се насладя на всяка секунда.

С тези думи Чарли излезе заднешком от асансьора и загледа как устата на Наталия виси отворена, докато вратите се затвориха. Хвърли бързо поглед наоколо из фоайето да се увери, че никой не гледа, а после си позволи едно леко, удовлетворено размахване на юмрук във въздуха.

* * *

Докато отваряше вратичката в бялата ограда от колове и влизаше на предната веранда на „Айви“, Чарли чу непогрешимото щракане на фотоапарати и камери. Изведнъж цяла тълпа папараци се беше събрала в рояк на тротоара, а с тях — група млади, стилно издокарани хора, тръгнали на пазар в неделя. Без да знае какво става, Чарли замръзна.

Миг по-късно почувства ръката на Тод върху гърба си.

— Все още не са дошли за теб, скъпа. Но скоро ще дойдат.

Чарли почувства как пламва и се изчервява, първо от смущение, последвано бързо от раздразнение.

— Не съм си помислила това — изпухтя тя и го последва до кръгла маса във вътрешния двор. Седна така, че да гледа към улицата, и видя за какво беше цялата суматоха: Блейк Лайвли и Райън Рейнолдс, бутащи дъщеря си в една от онези проходилки, които струваха колкото кола на старо.

— Сериозно, наслади се на това пиршество за очите, Чарли, защото точно това те чака, когато Мередит си направи магията.

— За мен ли говорим вече? Хубаво, точно така ми харесва.

Жената, застанала пред тяхната маса, беше около трийсет и пет и с ръст само метър и петдесет на токчета, но онова, което привлече вниманието на Чарли, бяха гъстите, спускащи се като водопад червени къдрици.

— Косата ви е удивителна — прошепна Чарли, преди да си спомни, че дори не ги бяха запознали.

— Мислиш ли? Главно чувам, че изглеждам като Сирачето Ани — каза Мередит и подръпна една червена къдрица.

— Мислех си по-скоро за Мерида от „Храбро сърце“.

Мередит се засмя:

— Вече ми харесваш. Аз съм Мередит Тили, а ти очевидно си Шарлот Силвър.

— Много ми е приятно да се запознаем — каза Чарли, най-сетне спомняйки си да се изправи и да се ръкува с Мередит.

Тод направи знак на всички да сядат точно когато телефонът му звънна.

— Опознайте се — излая той, като се отправяше към дървената ограда.

— Не е ли просто очарователен? — попита Мередит и изпърха с клепки като южняшка красавица.

— Възхитителен. Наистина.

Жените си размениха усмивки. Може би цялата идея на Тод за пълна промяна на имиджа нямаше да е чак толкова ужасна, колкото се бе опасявала Чарли. Мередит й се струваше симпатична. Отпиха от плодовите смутита, които сервитьорът беше донесъл, и Мередит обясни как се е заела с тази професия, премествайки се от Факултета по информационни технологии във фирма за дизайн, компания за връзки с обществеността, как се е занимавала с управление на кризисни ситуации, а сега има собствена имидж консултантска компания. Чарли не можеше да си представи да е упражнявала вече шест професии, преди да навърши трийсет години. Или дори две.

— С кого сте работили? — попита я.

Мередит се усмихна престорено скромно:

— Е, подписвам много споразумения за поверителност, както можеш да си представиш, така че няма да уточнявам имена, но да видим. Имаше една жена, която напусна сциентоложката секта след десетилетия, прекарани там, и ме нае, за да я превърна от съсипана почитателка на култ в уважаван автор. Онази тийнейджърка, попзвездата, която забременя на седемнайсет, докато беше на амфетамини; сега е лице на „Л’Ореал“ и се готви да се появи в предстоящ сезон на „Денсинг Старс“.

— Боже, нима? Знам точно за кого говорите.

— Без имена, моля — настоя Мередит с вдигната ръка. С другата потропа съсредоточено по масата. — Кой би могъл да забрави актьора, който проби в бизнеса, като правеше свирки на всеки изпълнителен филмов продуцент в града и, за нещастие, си създаде до голяма степен репутация на мъжка проститутка? С него преработихме някои неща и той току-що се появи на корицата на GQ[5] като въплъщение на ренесансов мъж от двайсет и първи век — говори мандарин, работи като доброволец в приют за малтретирани жени, излиза с модел на „Виктория’с Сикрет“, бла-бла-бла. О, също и почитана майка и уважавана фигура в политиката, която сигурно е била единствената жена в цялата история с възпрепятстващ нормалното й функциониране проблем с хазарта? Искам да кажа, сериозно — жена, пристрастена към игра на блекджек? Нелепо е. Както и да е, нужна беше доста упорита работа, но току-що помогнах да я изберат за втори мандат. Така че, виждаш, има от всичко.

— Къде има от всичко? — попита Тод, докато вместваше крушовидния си задник в миниатюрния стол между двете жени. Махна с ръка на един помощник-келнер и го помоли за мартини.

— Сред клиентите ми. Давам на Шарлот малко обща информация.

— Тя обича да я наричат Чарли — отбеляза Тод.

— Може да ме нарича, както иска — каза Чарли.

— Отпусни се — пропя Тод, като прелистваше набързо менюто. — Не ставай заядлива. Всичко е наред.

— С риск да прозвуча грубо, малко съм стресирана. При положение че не страдам от проблем с хазарта, пристрастяване към амфетамини или склонност към проституция, не съм сигурна кое у мен е толкова ужасно, че да изисква услугите на Мередит. — Тя се обърна към Мередит: — Простете ми, че го казвам — със сигурност изглеждате доста мила — но мисля, че всички си губим времето.

Мередит и Тод бързо се спогледаха.

Тод завъртя очи:

— Разбира се, че не си някоя откачалка. Никой не намеква подобно нещо. Но нека бъдем реалисти. Нужно е да…

— Мисля, че това, което Тод се опитва да каже, е, че, да, вероятно съм малко прекалено надъхана за това, което се опитваме да постигнем тук. Не е нужно аз да ти казвам, че си страхотна точно каквато си сега — хубаво момиче, изключително сладко, с репутация на звезда, упорита, със страхотен потенциал, истинска любимка на публиката. Плюс това биографията ти — бедно момиче без възможност за скъпо обучение, изгубило майка си толкова рано — буди съчувствие и симпатия във феновете. Всичко е страхотно, Чарли. Но ако можем да го направим още по-добро — а, вярвай ми, можем — в твой интерес е да го направиш.

Значи това беше. Цялата личност на Чарли, спретнато обобщена за публична консумация от една напълно непозната. Щеше да е разстроена, че тази жена повдигна въпроса за смъртта на майка й така небрежно, ако не беше толкова шокирана от цялото обобщение, малък бегъл поглед към начина, по който светът възприемаше нея, Чарли.

Тод сигурно беше успял да види смущението, ясно отпечатано върху лицето й.

— Не се шашкай, Чарли. Този твой спорт не е просто едно малко хоби. Това е огромна индустрия с всякакви възможности и, извини ме за грубия език, но ще си истинска идиотка, ако не си вземеш твоя дял.

Мередит прочисти гърло и отново стрелна Тод с поглед.

— Може би ще е по-лесно, ако мислиш за факта, че всеки, независимо от кариерата си, има публичен и личен образ, нали? Не сме тук, за да се месим в личния ти живот или да променяме основната ти същност. Но е наивно да мислиш, че публичният ти образ не може — или не бива — да бъде манипулиран така, че да ти донесе максимална полза.

Сервитьорът се появи и понечи да сложи панерче с хляб на масата, но Тод излая: „Разкарай това оттук!“. Без изобщо да се смути, онзи пъхна панерчето под мишница и взе поръчката им, без да изглежда изненадан, когато всички поискаха една и съща салата.

Чарли го изчака да си тръгне и каза:

— Добре, публичният ми образ се нуждае от известно „манипулиране“. Може ли да бъдете по-конкретна?

При тези думи Мередит се усмихна благосклонно:

— Разбира се, скъпа. В съответствие с плана на Тод да те направи по-агресивна и уверена на корта, ще направим всичко по силите си да отразим тази дързост и извън корта. За тази цел бихме искали да приключим с образа на доброто момиче Чарли и да те преобразим в… готова ли си за това? Принцесата воин.

— Какво? О, хайде, стига. — Чарли се засмя.

Нито Мередит, нито Тод се усмихнаха.

— Гениално е, Чарли. Ще ти придаде абсолютно убедителна идентичност, към която и феновете, и медиите могат да се привържат еднакво. И нека ти кажа: точно от това имаш нужда.

— „Принцесата воин“? Значи говорите сериозно?

Мередит продължи, все едно не я беше чула:

— Първо, ще разкараме ярките роклички за тенис в полза на нещо по-тъмно, по-секси, по-агресивно. Ще се отървем от онази детинска панделка, която оплиташ в косата си. Ще работим със страхотни специалисти по прически и грим, за да обновим външността ти — без да засегнем представянето ти, разбира се. Ще доведа стилист да ни помогне да преобразим вида ти на корта, което е най-важното, но също и да промени напълно гардероба ти извън корта — за партита на играчите, интервюта, благотворителни събития — всъщност за всяко място, на което ще те виждат. Ще ти трябва един бърз сеанс с някой от нашите консултанти за връзките с медиите, за да можеш по-добре да овладееш собственото си послание, но ние ще свършим цялата работа зад кулисите, за да накараме медиите да се надпреварват кой да отразява изявите ти. Брат ти вече усърдно се е заел да ти подсигури още един договор за спонсорство, който ще добави малко интерес, малко прелъстителност към обичайните спортни марки, които всички представят. Като цяло имаме много малко за вършене.

Очите на Чарли се разшириха. Много малко ли? Мередит току-що беше очертала цяла промяна на имиджа, за чието изпълнение бяха нужни списък с многобройни точки и най-малко петима души.

Тод отпи дълга глътка от питието си.

— Помниш ли обещанието си, че ще се отървеш от всички онези глупости за чувствителната малка ревла? В добра позиция за постигане на напредък сме, Чарли. За всичките си пет години, откакто се състезаваш в женските турнири, е просто забележително, че нямаш нито една издънка, която да е нужно да поправяме. Никакъв скандал за потулване. Всичко е съвършено. Така че сега ще обърнем това.

Мередит кимна:

— Вярно е. Много по-лесно е да действаш в обратната посока, да заплиташ интриги и интересни клюки, отколкото да се опитваш да заличиш цели години на лоши решения.

Сервитьорът остави салатите пред тях. Тод натъпка първата хапка в устата си, още преди жените да са вдигнали приборите си от масата.

— Казах й, че се чукаш с Марко — съобщи Тод с пълна уста.

Чарли си пое рязко дъх:

— Даже родният ми брат не знае!

Мередит сложи топлата си ръка върху тази на Чарли:

— Гроб съм. Тод ми каза, защото това определено е нещо, което можем да използваме в своя полза. Аз вече…

— Чакайте малко. Не смятам да използвам моята… ситуация с Марко като средство за градене на имидж. — Чарли не можеше да се застави да използва думата „връзка“, за да опише каквито там отношения имаха двамата с Марко.

— Естествено, разбираме, че не затова си обвързана с него — изгука успокоително Мередит. — Но би било небрежно от наша страна, ако не признаем откровено, че точно тази вече съществуваща преди сегашните събития връзка би могла да е много ценна за всички ни.

— Не е връзка — заяви Чарли против волята си. — Всъщност не е нещо, което искам да обсъждам.

Мередит кимна разбиращо, червените й къдрици подскочиха в знак на съгласие.

— Разбрано. Засега нека всички се разберем това да си остане между нас. Можеш да ми имаш доверие, Чарли. Просто ще видим какво ще стане. Може би нещата между вас двамата ще се развият естествено и ще бъдеш готова да разкриеш малко повече за това. Да действаме ден за ден.

Тод отпи голяма глътка мартини и облиза устни:

— Можете ли дори да си представите публичната реакция на това? — попита той, сякаш Чарли изобщо я нямаше там. — Искам да кажа, тези две млади готини парчета — ъъ, спортисти, и двамата страхотни както на корта, така и извън него? Боже, медиите ще заформят истинска буря. От хубавите. Дори когато бях треньор на Ейдриън и той излизаше с онзи супермодел — това ще затъмни дори онази история.

Чарли погледна паникьосано Мередит.

— Вече го казах: и дума не може да става да въвличам Марко в това. Едва ли може да се каже, че ми е гадже или че дори наистина имаме… Това е по-скоро нещо като разбирателство и дори то не е напълно изяснено. — Знаеше, че бъбри безсмислици — и още повече че не им дължеше никакво обяснение за любовния си живот — но не можеше да спре. — Доколкото знам, това може да приключи още утре. Дори не знам какво всъщност е „това“, така че няма начин да…

— Чарли. Разбирам напълно и съвсем ясно. Марко е забранена тема. Каквото и да има между вас, си е ваша работа. Ще уважим това. Засега.

— Благодаря — каза Чарли, мразейки факта, че смущението й пролича и всички видяха пламналите й бузи. Лапна малка хапка салата и отпи от водата си „Пелегрино“, докато се опитваше да не мисли какво всъщност означава това „засега“.

[1] Обяд в кутия, широко разпространен в Япония. Бенто предизвиква все по-голям интерес сред западняците, не само защото е диетичен и здравословен, но и с атрактивния си външен вид. — Б.пр. ↑

[2] Съкратено изписване на „окей“. — Б.ред. ↑

[3] На англ. R&R (Rest&Relaxation) — почивка и възстановяване. — Б.пр. ↑

[4] Филаделфия. — Б.пр. ↑

[5] Списанието „Gentleman Quarterly“. — Б.пр. ↑

8
Да удряш като момиче

Калифорнийски университет

февруари 2016

— Добре дошла отново — провикна се момиче в суичър на Калифорнийския университет към Чарли, докато тя, Дан и Тод си проправяха път през тълпите, събрали се да гледат мача.

— Благодаря, че си дойде у дома! — чу се друг глас.

Чарли се усмихваше и махаше на студентите. Беше само с няколко години по-голяма от повечето от тях, така че защо се чувстваше, сякаш можеше да е нечия майка?

Както бе обещано, Калифорнийският университет бе направил солидна реклама на благотворителния демонстративен мач — всички трибуни за зрители бяха претъпкани. Чарли пресметна набързо и изпита приятна тръпка при мисълта за паричната сума, която щяха да съберат за лечение на метастазиращия рак на гърдата — онзи, който беше погубил майка й бързо и безпощадно.

На благотворителни мачове треньорите се допускаха на корта, така че Тод придружаваше Чарли. Колкото и строг и взискателен да бе той, Чарли изпитваше известна утеха от присъствието му. Това беше една от най-предизвикателните страни на спорта: самотата. Независимо какво ставаше на корта, Чарли се справяше с него сама. По време на мач имаше само две неща, на които да разчита: състоянието на тялото си и психическата си издръжливост. Извън корта не бе много по-различно, тъй като момичетата бяха толкова настървени. Имаше си Пайпър, Джейк и баща си — но иначе хората, на които можеше да се довери, бяха рядкост. След толкова много години на тренировки, в съчетание с безумния график на пътуване, преобладаващата нагласа беше, че никой не търсеше приятели. Момичетата от по-малките страни, където не се говореше английски, може и да бяха малко по-сплотени по необходимост, но всички други движеха главно сами. Това беше единственото нещо, което Чарли не харесваше, но знаеше, че все пак е в по-добро положение, отколкото състезателите в други спортове, чиито треньори им даваха по три минути да се докажат, преди да им дадат знак да се връщат на пейката.

— Чарли? Чарли Силвър? — повика я женски глас иззад гърба й. Чарли се обърна и огледа лицата през оградата, но не разпозна никого. Гласът звучеше боязливо, сякаш жената не искаше да се меси, но също и странно познат.

— Чарли? Насам.

Трябваха й няколко секунди да открие откъде идва гласът, но когато най-накрая видя жената, която й махаше, насмалко не си изпусна ракетата.

— Ейлийн? — попита тя, говорейки по-скоро на себе си, отколкото на отдавна изгубената най-добра приятелка на майка си.

— Аз съм! — Жената се засмя, носът й се набръчка. — Не че има вероятност да се сетиш при всичката тази сива коса.

Беше вярно: спретнатата сива къса подстрижка вместо мръснорусата конска опашка отначало беше объркала Чарли, но сега, като се загледа, Ейлийн почти не се бе състарила.

— Не мога да повярвам — каза Чарли, като вървеше към оградата. — Не сме се виждали от… колко… сигурно от дванайсет години?

Чарли не го беше замислила като критика, но Ейлийн видимо се присви от неудобство.

— Съжалявам — почти прошепна тя, без дори да забелязва всички студенти, които слушаха.

— Не, не исках да кажа… просто имах предвид, че от дълго време… не сме се виждали. Това е всичко.

Ейлийн се наведе и хвана ръката на Чарли:

— Беше погрешно от моя страна да зарежа така теб, Джейк и баща ви. Просто бях толкова… смазана. И имах проблеми с моя… Е, както и да е, не ти трябва да слушаш всичко това сега. — Тя отново се дръпна назад. — Работя като шеф на секретариата на декана по приема на студенти и, ами, чух, че днес си в кампуса, затова си помислих да намина и да кажа „здрасти“…

— Силвър! — Гласът на Тод я удари като лопата. — Стига клюкарстване. Довлечи си задника тук!

На корта Дан правеше упражнения за разтягане на сухожилията, докато Тод крачеше напред-назад. Чарли вдигна показалец.

— Върви, не искам да те прекъсвам. Просто… просто исках да кажа „здрасти“. И да те поздравя за огромните ти постижения. Майка ти щеше… — Ейлийн се възпря, сякаш спомнила си, че всъщност няма право да споменава майката на Чарли, когато беше изчезнала неочаквано от живота на всички тях толкова скоро след смъртта й. — Както и да е, успех днес.

— Силвър! Веднага!

Чарли притисна ръка към оградата и положи всички усилия да се усмихне на Ейлийн.

— Съжалявам, трябва да бягам.

— Разбира се. Върви. Трябва да се връщам на работа, но беше, ъм, беше толкова хубаво да те видя, Чарли. Наистина.

Чарли се обърна да помаха още веднъж, докато подтичваше обратно към очертанията на корта, но Ейлийн вече бе изчезнала в тълпата. Чарли измъкна една топка изпод полата си, пусна я и я запрати към форхенда на Дан. Чувстваше се малко нелепо, задето е довела спаринг-партньора си на колежански благотворителен мач, но Тод беше настоял денят да не пречи на състезателния й график. Което означаваше, че след демонстративния мач щеше да последва истинска тренировка с обичайната продължителност. Чарли се опита да не мисли колко схванато щеше да е тялото й и как щеше да я боли след четири часа игра без прекъсване, и вместо това се съсредоточи върху задачата да отпусне мускулите и да разгрее крайниците си. Публиката охкаше и ахкаше, докато Чарли забиваше смашове над глава (Дан вежливо й отвръщаше с лесни прехвърлящи удари), и се хвърляше за волета. След това, докато тя отпиваше малки глътки вода край страничните линии, съперничката й излезе на корта.

Чарли стана, за да се представи на момичето, дребничко дете чудо от Китай, което беше настоящият номер едно в листата на Калифорнийския университет, но Тод сключи здраво ръка около китката й.

— Изчакай тя да дойде при теб — нареди полугласно.

— Сериозно? — попита Чарли, като гледаше как момичето маха на приятелите си. — Та тя е хлапе.

— Тя е противник и трябва да се упражняваш да я третираш по този начин — изръмжа той. — Ти какво си — някаква шибана дебютантка или спортистка?

— Наистина ли не мога едновременно да удрям силно и да съм дружелюбна? — попита Чарли. — Очевидно ще я размажа. Бих искала поне да го направя с достойнство.

Дан стоеше отстрани и клатеше глава. Нима като мъж не беше в състояние да разбере защо Чарли иска да предразположи момичето? Или беше съгласен с Чарли, че Тод прекалява?

— Привет, аз съм Юан. Толкова ти благодаря, че дойде днес. Леля ми страда от рак на гърдата, затова за мен е особена чест да играя за същата кауза като теб. Фактът, че прие поканата ми, означава много за мен. — Юан се усмихна широко на Чарли, която не можа да се сдържи и се усмихна в отговор.

— Удоволствието е мое — каза тя и наистина го мислеше. — Майка ми почина от рак на гърдата, когато бях на единайсет, затова разбирам какво преживяваш. Радвам се, че ме покани. — Чарли чувстваше как Тод я гледа кръвнишки, но не му обърна внимание.

Всяка година поставеният под номер едно тенисист в игра на сингъл в Калифорнийския университет можеше да избере благотворителна кауза за Демонстративния мач на знаменитостите и да покани като противник някоя знаменитост. Понеже това беше Ел Ей, повечето играчи избираха актьори или музиканти, които не блестяха с особени постижения в тениса, но пък кой не би искал да види как Брадли Купър тича из целия корт по шорти и без риза, потен, ухилен и жадуващ за вниманието на публиката? Миналата година беше прочела, че Рийз Уидърспун била поканена да играе. Първата година, в която бе получила възможност да избере знаменитостта, Чарли не се поколеба дори за секунда: Мартина Навратилова благосклонно прие и, макар да беше с трийсет и пет години по-възрастна от Чарли, успя да й вземе един сет, преди Чарли да я победи в следващите два. Това беше най-вълнуващият мач в целия й живот: да играе срещу жива легенда. Чарли беше на светлинни години от Навратилова по отношение на постиженията и опита, но се надяваше, че Юан се чувства поне мъничко по същия начин.

— Не й давай по повече от един гейм във всеки сет — прошепна Тод в ухото й, докато Чарли си наместваше лентата за коса.

— Не смятам да й давам никакви геймове — заяви Чарли.

— Да мамиш някого, за да те сметне за слаб, е унизително.

— Не толкова унизително, колкото да знаеш, че някой те оставя да спечелиш гейм. — Чарли изпита облекчение, когато Юан заигра почти перфектно и успя да й вземе един гейм в първия сет и два във втория. Момичето беше дребничко, но силно. А студентите аплодираха като луди и двете.

— Беше невероятно, благодаря ти — каза Юан, докато се ръкуваха.

— Имаш прекрасен удар — отбеляза Чарли. — Някога мислила ли си да се присъединиш към нас?

Юан изглеждаше слисана:

— Да се насоча към професионалния тенис? Аз? Няма начин.

— Определено си достатъчно добра — каза Чарли и се отпусна в стола до мрежата на корта. — По-добра, отколкото бях аз, когато играех тук.

— Благодаря, приятно е да го чуя. Но искам да взема диплома. Искам да следвам медицина и един ден да се прибера у дома в Китай да практикувам. Тенисът е страхотен и го обичам, но е само средство за постигане на цел.

— Разбирам — Чарли внезапно се почувства неловко. Никога не усещаше по-остро отпадането си от колежа, отколкото когато някой друг умишлено и уверено направеше избора да си завърши образованието.

Тод се приближи до момичетата и плесна Юан по рамото.

— Добър мач. Вероятно можеше да вземеш на Чарли още един гейм, ако беше поела още няколко риска, особено със сервиса си, който съвсем не е толкова лош. Когато играеш срещу някой толкова по-добър, не е достатъчно само да поддържаш топката в игра. — Обърна се към Чарли. — Ти, от друга страна, беше мързелива и мудна! — почти изкрещя. — Тътреше се и трябва да поправим това на момента. Чакай ме на корт номер шест след десет минути за тренировка. Изпратих Дан да ти вземе малко протеин, но никаква вечеря, докато не свършим.

Момичетата го загледаха как взе сака с ракетите на Чарли и напусна корта.

— Ето затова не играя професионално — засмя се Юан.

— О, свиква се. Когато нямаш цели часове занятия на ден, има време за тренировки в изобилие. Не е толкова зле — каза Чарли, макар да знаеше, че Юан изобщо нямаше това предвид.

— Както и да е, благодаря отново. И успех през остатъка от сезона. Непременно ще викам за теб! — Юан прегърна Чарли и се отдалечи тичешком, несъмнено отправила се да вземе горещ душ, а после вероятно към вечер, прекарана с приятели — или на кино, или да учат заедно, може би дори да отидат в някой колежански бар. Чарли я проследи с изпълнен с копнеж поглед.

Дан я чакаше на корт 6 с кутия от „Старбъкс“: вътре имаше твърдо сварено яйце, няколко резенчета ябълка и престояла бисквита с пакетче фъстъчено масло. Тя изгълта първо кутията с шоколадово мляко, без дори да си даде труд да използва сламката, а после погълна всичко друго.

— Благодаря. Това направо ми спаси живота.

— За теб винаги. Смятах да ти донеса едно лате, но Тод щеше да ми пусне куршум в главата.

Чарли нададе подобен на сумтене смях:

— Да, вероятно не си струва риска от убийство. Но благодаря, че си го помислил.

— Изглеждаше страхотно там — каза Дан, като посочи към първия корт. — Искам да кажа, ъъ, играта ти изглеждаше наистина солидна и мисля, че постигаш голям напредък с…

Телефонът на Чарли иззвъня. Номерът представляваше бъркотия от навързани цифри, което означаваше единствено, че някой — който и да е — се обажда от чужбина. Чарли отправи към Дан извинителен поглед и вдигна.

— Шарлот? — Гласът и акцентът не можеха да бъдат сбъркани въпреки факта, че никога преди не беше говорила с него по телефона. Възможно ли беше? След близо година? Само есемеси и имейли, и съобщения в SnapChat, но нито веднъж — истински, реален, действителен разговор?

— Марко? — чу се тя да пита, макар, разбира се, да знаеше кой се обажда. До нея Дан потръпна смутено. Чарли знаеше, че това е проява на грубост от нейна страна — беше го прекъснала, в крайна сметка — но това беше Марко. — Къде си?

— Привет, привет. Обаждам се от Рио. Ти си в Калифорния, да?

— Да, току-що приключих демонстративен мач в Ел Ей. Ще бъда тук и ще тренирам, докато потегля за Палм Спрингс…

Той помнеше, нали? Където се бяха сближили за пръв път преди година след онази бутилка шампанско и голото къпане? Онова килимче с щампа, наподобяваща шарки на животинска кожа, пред огъня? Закуската заедно на другата сутрин право в ресторанта, защото бяха съвсем сами и нямаха нищо за криене? Чарли се запита какво ли щеше да си помисли той за факта, че сега тя има имидж консултантка, която гори от нетърпение да разгласи пред целия свят, че двамата спят „заради имиджа“.

— Да, затова се обаждам. За да ти кажа, че трябваше да оттегля участието си в „Индиан Уелс“. Няма да се видим другата седмица.

Да се твърди, че Чарли беше разочарована, бе слабо казано — мислено, вече беше подготвила сцената за „втори рунд“ и тази сцена приличаше много на първата им среща — но друга част от нея изпита удоволствие, че изобщо се беше сетил да й се обади, преди да е прочела за промяната в ежедневния новинарски бюлетин, разпращан от Асоциацията на професионалните тенисисти. Дали това беше висока летва за някого, с когото правиш секс? Не точно. Дали тя в известен смисъл се мразеше, задето е благодарна, че мъжът, с когото спеше, беше вдигнал телефона да й се обади за пръв път в рамките на година? Да. Напомни си, че именно така изглеждат неангажиращите връзки.

— Заради рамото ли?

— Si, навехнато е. Нищо кой знае колко сериозно, но физиотерапевтите препоръчват двуседмична почивка, за да не го увредя допълнително.

— О. Съжалявам. В Рио ли оставаш?

— Не, довечера се връщам в Мадрид да отседна при родителите си. Но исках да се уверя, че ще те видя в Маями?

— Маями? Да, разбира се. Маями. — Тя хвърли поглед към Дан, който явно се опитваше да слуша, без да дава вид, че го прави.

— Шарлот? Изпращам ти целувки. Трябва да тръгвам, но исках да ти кажа, че ми липсваш.

Чарли стисна телефона толкова силно, че той едва не се изплъзна от ръката й.

— И ти ми липс… — Едва в последната секунда си спомни за присъствието на Дан. — Подобно — каза тя. — Обаждай се.

Още се взираше слисано в телефона, когато Дан се обади:

— Всичко е наред, Чарли. Няма да кажа на никого.

— Няма да кажеш на никого какво? — процеди тя. — Няма нищо за казване.

Дан сви рамене:

— Както кажеш. В случай че не си забелязала, все пак пътувам с теб кажи-речи всеки ден през всяка седмица. Знам отдавна. Тод също. Не сме слепи. Но не ми влиза в работата. Просто исках да те успокоя, че не съм — и никога не бих — издал и думичка на друг.

— Прав си, въобще не ти влиза в работата. Каквото и да си мислиш, че знаеш, всъщност не го знаеш.

Дан вдигна ръце с дланите нагоре:

— Абсолютно ясно.

Двамата загледаха как Тод върви към тях, притиснал телефон към ухото си с крайно недоволен вид.

— Размърдайте се, хора! — кресна той и на Дан и Чарли им трябваше един миг да осъзнаят, че крещеше на тях.

Последвалата тренировка беше брутална. Чарли почти не можеше да се концентрира: комбинацията от изтощението след мача, който току-що бе изиграла, обаждането от Марко и последвалата неловка ситуация с Дан доведоха до това, че успя да вбеси Тод дори повече от обикновено.

— Къде си, по дяволите? — изкрещя той. — Изглеждаш, сякаш си тук, но мислено не присъстваш. Къде ти е концентрацията точно в момента? За какво си мислиш — за маникюра си ли? За малко пазаруване? Може би лицев масаж? Да си купиш нещо красиво? ШАРЛОТ СИЛВЪР, ИМАМ НУЖДА ДА СЕ СЪСРЕДОТОЧИШ, МЪТНИТЕ ДА ГО ВЗЕМАТ!

Чарли почувства как лицето й почервенява. Опита се да не обръща внимание на събиращата се около корта тълпа, всеки човек в която можеше да чуе всяка изкрещяна от Тод дума.

Дан й помагаше да упражнява бекхенда си. Само за миг й се стори, че усети лек спазъм в лявата си китка.

— Отдолу нагоре! — излая Тод.

Така продължи два часа: Дан запращаше топката към нея; Тод крещеше като обезумял; Чарли отчаяно се опитваше да движи краката си, да обръща раменете си, да удря отдолу нагоре, да сменя захвата си, да се движи бързо и гъвкаво, да не изпуска от очи топката. Подскачаше на пръсти при мрежата, опитвайки се да удря още по-агресивни волета от обикновено. Не й беше позволено да си отдъхне, докато не успее да върне десет поредни изстрела. След половин час рекордът й беше шест. Дан запрати нова топка и Чарли дори не успя да я докосне с ракетата си.

— Къде ти е главата, мамка му? — изкрещя Тод от страничните линии. — Сляпа ли си? Пияна? Или просто мързелива?

Чарли беше достатъчно благоразумна, за да не му отговори: вместо това се хвърли за следващите три и почти успя да отбележи уинър при четвъртия опит.

— Това брои ли се? — попита тя, като отиде със залитане до страничната линия да отпие малко вода.

— Връщай се там — изръмжа Тод и дръпна бутилката й, преди да е успяла да посегне към нея. — Още не си си заслужила почивката.

Чарли кимна и спринтира обратно към очертанията на корта. Идваше й да убие Тод, но знаеше, че това просто е неговият начин на действие. Знаеше го, когато се обвърза с него: Тод обичаше да пречупва играчите си и да ги преобразява в победители. Шампиони. Така че, макар да беше изтощена и жадна и да й идваше да седне направо на горещия корт и да заплаче, тя отново се надигна на пръсти. Подскачаше и се движеше, и се хвърляше за топката, описваше кръгове назад, за да запрати удар над глава през корта и бързаше назад да посрещне късите удари. По някакво чудо успя да върне девет поредни изстрела в мрежата и най-накрая — най-сетне! — не изпадна в паника при изпълнението на относително лесно воле от бекхенд, отблъсквайки го повече с финес, отколкото с мощ, хубав изстрел, който уцели съвършения ъгъл.

Тод кимна. Това беше най-близкото нещо до одобрение, което изобщо показваше някога, но за Чарли беше все едно той бе изписал поздравленията си в небето.

— Направо дяволски страхотно, а? — подхвърли тя и го смушка с главата на ракетата си. — Признай си, че си впечатлен.

— Ще бъда впечатлен, когато спечелиш „Индиан Уелс“ другата седмица и Маями след това. Дотогава те искам агресивна. Все още си твърде предпазлива. Удряш като момиче.

— Аз съм момиче — отбеляза Чарли.

Тод я изгледа на кръв.

— Наталия не е ни най-малко мъжествена на вид, а е номер едно в ранглистата — каза Чарли, бързайки да последва Тод на излизане от корта. Дан вървеше зад тях, носейки както своя сак с ракети, така и този на Чарли.

Тълпата студенти започна да й ръкопляска, когато тя си тръгна от корта с преметната през врата хавлиена кърпа. Ручейчета пот се стичаха от челото й.

— Знаеш ли, че е, ами, на върха сред жените в световната ранглиста? — обърна се едно момиче към приятелката си, която явно се впечатли.

— Фантастична е — чу Чарли някакъв тип да прошепва полугласно на някого, макар да се престори, че не е чула.

— Ако си падаш по мъжки бедра — отвърна приятелят му.

— Пич, може да те чуе!

— Какво? Не казвам нищо, което да не съм сигурен, че знае. Страхотна коса, фантастични гърди, но големи крака. Случва се.

— Приятелят ви е прав — каза високо Чарли на втория. Той имаше вид, сякаш не беше и ден по-възрастен от седемнайсет години, с космати ръце и рехава козя брадичка. — Чувам ви.

— Не им обръщай внимание, Чарли. Фантастична си! — обади се глас отнякъде в тълпата, която се беше разделила да й направи път.

Чарли хвърли бърза благодарствена усмивка, но трябваше да затича, за да настигне Тод, докато отиваха към съблекалните.

— Наталия е безмилостна и не оставя нищо да се размине на никого. Ето за това говоря — каза Тод, докато си проправяха път покрай публиката. Сега бяха сами, само тримата, но Чарли все още забелязваше как студентите я зяпат, докато вървеше покрай тях.

Тя снижи глас:

— Денонощно си скъсвам задника от работа. Не съм си позволявала бисквита или бургер или дори едно проклето питие не помня вече от колко време. Прекарвам на корта и във фитнеса по-дълго време от някого, когото можеш да…

Тод я прекъсна рязко:

— Не оспорвам работната ти етика. Прилична е. И повечето ти удари са сполучливи. Не са идеални, но имаш повече вроден талант, отколкото някой заслужава, а бекхендът ти с една ръка е направо разбиващ, по дяволите. Това, което нямаш — и от което отчаяно се нуждаеш, ако изобщо се надяваш да стигнеш до висшите ешелони — е умственото съсредоточаване. Това не е новина, нали? Казах ти го, когато се срещнахме най-напред. Знам, че го искаш — нямаше да се съглася да работя за момиче, ако не виждах поне това — но да го искаш и да се стремиш към него, мамка му, са две различни неща. На мен ми трябва Кръвожадната Чарли. Свирепата Чарли. Онази Чарли, която е готова да прегази най-близките си хора, за да напредне. Моята работа е да я изведа дотам. Твоята работа е да я използваш — и да победиш с нея — след като я създам. Мислиш ли, че можеш да направиш това?

Като оставим настрана частта с „работенето за момиче“, това беше най-ласкателното нещо, което Тод й бе казвал. Чарли се опита да сдържи усмивката си:

— Да — отвърна тя. — Знам, че мога.

— Хубаво. Вечеряй нещо и гледай да си осигуриш пълни девет часа сън. Тази вечер ще ти оставя запис на един мач между Иванова и Азаренка отпреди две години. Искам да обърнеш особено внимание на начина, по който двете общуват, докато се подготвят да играят, как си разменят местата на корта и така нататък. Ясно е като бял ден, че искат да се убият взаимно, по дяволите, и мисля, че това е адски добро вдъхновение. Ще се видим във фитнеса утре точно в седем и трийсет. — Тръгна си, без да каже „довиждане“ нито на Дан, нито на Чарли.

— Хей, искаш ли да вземем нещо за хапване? Тъкмо четох за едно страхотно местенце за китайски спагети точно до кампуса и обещавам да не казвам на Тод…

Звучеше изкусително — ресторантът, храната, непринудената компания на Дан, — но тя не можеше да се застави да каже „да“. Изпитваше онова странно чувство на нервност, което я обземаше след загубата на мач или поглъщането на двойно еспресо: смущаващо изпълнена с енергия и едновременно с това — изтощена.

— Или пък със сигурност мога да бъда убеден да се отбием в „Ин-енд-Аут“ в Уестууд. Искам да кажа, това също никога не е лош вариант.

Чарли го погледна в очите:

— Всъщност мисля, че тази вечер ще ти откажа, като си запазя правото за друг път. Просто ще хапна в стаята си и ще си легна рано. Искам да съм сигурна, че няма да се разболея от нещо…

— Разбира се, да, няма проблем — каза Дан бързо.

— Съжалявам, просто… просто имам нужда да…

— Всичко е наред. Наспи се хубаво тази нощ. — Той незабавно се обърна да си тръгне, а после си спомни, че носи сака й с ракетите. — О, заповядай. Искаш ли да занеса това до хотела ти? Нямам нищо против.

— Не, няма нужда. Но благодаря. — Неловкостта бе осезаема.

Докато Дан се отдалечаваше, почти подтичвайки, Чарли му помаха, изпитвайки едновременно чувство за вина и облекчение. Точно щеше да влезе в съблекалнята, когато си спомни, че е напълно свободна и ще изпита много по-голямо удоволствие да се накисне продължително във ваната в луксозната си хотелска стая. От кампуса до хотела й имаше малко повече от три мили и макар че бе планирала да прекоси булевард „Уилпгър“ и може би да направи едно бързо отклонение, за да позяпа витрините по „Родео Драйв“, в последния момент взе решение да скочи в една от колите на Uber[1]. В хотела влезе в ресторанта да помоли да й занесат салата горе в стаята и веднага се сблъска с Брайън, бившето й гадже от първи курс.

— Чарли Силвър — каза той. Беше не толкова въпрос или изказване, колкото изявление.

Не носеше туристически ботуши или поларена грейка, или онези войнишко зелени панталони с многобройни джобове, чиято долна част се сваляше и се превръщаха в шорти. Нямаше секси набола двудневна брада. Нито въздълга коса. Всъщност дори не миришеше по същия начин: Чарли не можеше да долови пушливо сладък лъх на бор, сякаш току-що се беше върнал от потушаване на горски пожар. Вместо това този мъж носеше костюм. И не просто какъв да е костюм, а ушит по поръчка, с достатъчно добра кройка, че да изглежда съвсем на място по улиците на Париж или Барселона. Беше гладко избръснат и стегнат, и макар около зелените му очи да нямаше дори гънка, изглеждаше по-възрастен, по-зрял.

— Брайън. — Изобщо не беше изненадана да го види, нито пък новата му издокарана външност беше кой знае какъв шок. Доколкото Чарли знаеше, той никога не обновяваше страницата си във Facebook — тя проверяваше от време на време — но редовно публикуваше снимки в Instagram, където тя, разбира се, го следваше. Двамата с Пайпър също поддържаха връзка, затова Чарли вече знаеше, че той се връща често в Ел Ей, за да събира нови попълнения от кампуса, че в момента живее в Чикаго и че приятелката му, която изглеждаше като двойничка на Джена Буш, наскоро се беше нанесла в апартамента му. И макар да знаеше всичко това, тази вечер го виждаше за пръв път от лятото след годината си в първи курс.

Брайън се ухили:

— Какво правиш тук? Баща ти не живее ли още в Топанга?

Чарли почувства как бузите й почервеняват. Естествено, чувстваше се виновна, задето бе отседнала в хотел, вместо при баща си. Типично за Брайън — да засегне точно този въпрос само след половин секунда.

— О, ами, тази вечер играх демонстративен мач и от училището предложиха да ми покрият разноските за стаята, за да не се налага да шофирам обратно късно през… Тъкмо отивах да взема душ… — Едва тогава си спомни, че още е с подгизналите си дрехи от тренировката, и отстъпи назад, в случай че мирише на пот. Пази боже да се натъкне на някого от бившите си, облечена в нормални дрехи — не, трябваше да е в лепнещ от пот екип, с мазна коса, небрежно прибрана в кок. Със зачервена от закъсняло акне брадичка. И вероятно лош дъх.

— Е, изглеждаш страхотно — каза Брайън автоматично, защото не беше възможно да го мисли наистина.

— Изглеждам като Кортни Лав, когато се е натряскала здравата. Може би и по-зле — отвърна Чарли.

Брайън се засмя:

— Слушай, имаш ли време за едно бързо питие или кафе, или нещо такова? — Хвърли поглед към часовника си. — Имам работна вечеря в девет, но дотогава съм свободен.

Чарли замръзна за секунда. Последното, което искаше да прави, беше да води неангажиращ разговор с Брайън или, по-лошо, да слуша за новата му приятелка. Ваната в стаята й я зовеше, както и вечерята под завивките с HGTV за компания.

Брайън сигурно беше видял колебанието й.

— Хайде де, петнайсет минути. Заради старите времена.

Не можа достатъчно бързо да измисли извинение — с подобно облекло явно не беше тръгнала наникъде — а не се бяха виждали от цяла вечност.

Чарли кимна:

— Мога да отделя петнайсет минути, но после наистина трябва да се качвам горе. Да седнем ли тук?

Сервитьорът се приближи до масата им. Чарли си поръча сода с лайм, а Брайън смутено помоли за нискоалкохолна розова лимонада.

— С чадърче, ако може — добави Чарли. — Той много ги харесва.

Това позоваване на стара тяхна шега не беше и наполовина толкова неловко, колкото се предполагаше да е, но бързо последва рязко неудобно мълчание.

— Е… — изрекоха двамата в един глас и се засмяха.

— Е… поздравления за всичко. Сериозно, Чарли, постижението ти е невероятно. На кое място си сега? В челната двайсетина? По-високо? Наистина е фантастично.

Чарли се опита да не изглежда прекалено доволна.

— О, благодаря. Чувството да стигна до челната двайсетина определено е хубаво. Контузих се на „Уимбълдън“ миналата година и завръщането беше дълго. Наех нов треньор и той ми състави цялостна нова програма, така че, надявам се, нещата вървят в правилната посока.

— Бившият треньор на Евърсол и Надал, нали? Не си ли първата жена, с която е работил някога? Много впечатляващо.

Значи следеше кариерата й. Интересно.

— Как се чувстваш? — попита Брайън. Бързо добави: — Имам предвид контузията. Възстанови ли се вече?

— Да, така мисля. Физически съм напълно възстановена и всичко е наред. В психическо отношение е по-трудно. Не искам да се колебая, когато се хвърлям за топката или се подхлъзвам, или се обръщам рязко, така че въпросът е да се науча да вярвам, че всичко е съвсем като ново. Китката е напълно, изцяло излекувана, но стъпалото понякога още ме смущава. Само мислено. — Прочисти гърло и се готвеше да попита Брайън каква работа го води обратно в Ел Ей, но той се надвеси напред в онази поза на заинтригуван слушател, в която толкова го биваше, и попита:

— Какво всъщност е усещането да пътуваш и да участваш в турнири? Толкова ли е бляскаво, колкото ни се струва на нас, простосмъртните?

Поне хиляда различни души й бяха задавали същия въпрос поне хиляда пъти и тя винаги даваше подобни, предварително подготвени отговори: Тежко е, но го обичам; работи здраво, забавлявай се здраво; пътуването е натоварващо, но заради факта, не всеки ден практикувам спорт, който обичам, всичко си заслужава. Но нещо в начина, по който Брайън съсредоточено бърчеше чело и я гледаше изпод вежди, очевидно в очакване на истински отговор, я накара да се поколебае.

— Може да бъде тежко — отвърна тихо. — Различен хотел всяка седмица. На никое място не се чувствам като у дома. Всъщност нямам нормален живот, знаеш ли? Вероятно най-тежката част е да съм далече от… хората, на които държа. Не виждам татко толкова често, колкото бих искала, и не е лесно да поддържам връзка с приятелите си. Определено може да бъде… е, слава богу, че сега Джейк пътува с мен през голяма част от времето.

Брайън кимна:

— Обзалагам се, че е изтощително.

— Не се оплаквам, надявам се, че не звучи така. Просто понякога е трудно да оставам близка с някого, защото разписанието ми въобще не зависи от мен. Мога да съм на турнир две седмици, ако печеля, или да отпадна още на първия ден — всичко става в последната минута и така е просто невъзможно да планирам нещо предварително. Точно сега обаче всичко е добре. Започвам да се чувствам, сякаш всичко си идва на мястото.

Келнерът им донесе питиетата. Брайън вдигна своето:

— За новите срещи със стари приятели. Приятно ми е да те видя, Чарли.

Чарли чукна чашата му със своята:

— И на мен! — каза тя малко по-весело, отколкото беше възнамерявала. — Аз бъбря ли, бъбря, а ти още нищичко не си ми разказал. Сега си в Чикаго, нали?

— Да, преместих се там преди две години. През зимата не е толкова лесно след Ел Ей, но се приспособявам.

— Заради работата ли се премести там?

— Да. Работя за консултантска група по въпросите на околната среда. Помагаме на компании да станат „по-зелени“ и всъщност съм в Ел Ей, за да проведа интервютата със завършващи студенти за първия кръг. Всяка година наемаме по няколко новозавършили. Калифорнийският университет има такава страхотна програма, че компанията обича да наема служители от тук.

— Корпоративна Америка, Брайън! Екологичната версия, да, но все пак. Твоето пушещо марихуана, придружаващо „Фиш“ на турнетата им деветнайсетгодишно „аз“ никога нямаше да го повярва.

Той се засмя:

— Ще излъжа, ако кажа, че не съм изпушил някой и друг джойнт, но вече не толкова често. На приятелката ми не й харесва. И „Фиш“ не харесва. Слушаме главно разни измъчени певци, които сами пишат песните си, и алтернативно кънтри. Направо сме ходещи клишета.

— Случва се — Чарли сви рамене. — Е, разкажи ми за нея. Как се казва?

Брайън вдигна поглед, за да е сигурен, че Чарли не е подразнена или заядливо настроена. Удовлетворен, той се впусна да разказва и в мига щом го направи, на Чарли й се прииска той да спре.

Изключи ума си почти веднага, докато Брайън описваше Финли и какво пълно съвпадение била срещата им, и как се сближили почти моментално. Колкото повече той се оживяваше, толкова по-малко думи възприемаше Чарли: квалифицирана медицинска сестра, издържала държавен изпит, заседнали в асансьор, Санта Фе, голямо куче (малко куче?), наречено с някакво дразнещо сладко име, петима братя и сестри, маратони. Не беше изпълнено с огромни нюанси, но беше далеч повече, отколкото беше нужно на Чарли, за да създаде в ума си образа на една Финли (Финли?) със симпатичната й късо подстригана руса коса, запазваща хладнокръвие, докато е заседнала в асансьор, след като се е прибрала от тичане със своя бернски зенен-хунд (дакел?) и си е дошла у дома на брънч[2], пълен с еднакво изглеждащи братя и сестри, всички до един — донесли домашно приготвена овесена каша, пържени филийки и други висококалорични храни, които Финли можеше да яде до безкрайност, без изобщо да напълнее. О, а пък в леглото беше истинска порнозвезда, но тайно, разбира се, от онези момичета, които обичат и постоянно жадуват секс с мъжа, с когото са обвързани, но с никой друг, защото той е единственият, който някога я е карал да се чувства достатъчно удобно и уверено, за да достигне до криещата се в нея сексбогиня. Всичко беше там, налице, завързано със спретната малка панделка и внезапно накара Чарли да намрази момичето, което не познаваше.

— Звучи, сякаш е наистина страхотна — каза тя без капчица нерешителност. Не изпитваше точно ревност — по-скоро беше отегчена и уморена и й се искаше да избяга.

— Да, такава е.

— Страхотно.

Довършиха питиетата си. Чарли смяташе, че се е справила прилично, ако не впечатляващо, със задачата да се преструва на заинтригувана от остатъка от разговора им, който беше в основни линии размяна на информация за семействата им. Когато Брайън я попита вежливо дали би искала нещо друго, Чарли едва се сдържа да не се изстреля право към стаята си без нито дума повече. Прегръдката им за сбогуване беше престорена, от онези, при които всеки от двамата едва забележимо отбутва другия, докато уж го прегръща, и едва когато вратите на асансьора се затвориха, обвивайки Чарли като в пашкул в блажена тишина, тя най-сетне издиша. Безпокойството й се върна за една кратка минута, когато откри найлонов плик с две дивидита, окачен на дръжката на вратата й — обещаният от Тод запис на някакъв свръхагресивен мач между Иванова и Азаренка, който трябваше да запамети — но тя го метна настрана и пусна крана на ваната.

Бившите гаджета са по-добри в Instagram, отколкото в истинския живот, помисли си тя, докато се събличаше и се отпускаше във вдигащата пара вана.

Телефонът й избръмча.

Страхотно беше да те видя тази вечер.

Не беше възможно той наистина да го мисли, нали? Не и с всичкото неловко мълчание, и прекалено споделяне, и неловки прегръдки. Да не споменаваме неповторимата Финли, която топлеше леглото му и разведряваше живота му.

И аз се радвам, че те видях!, написа отговора тя с един пръст.

Ново избръмчаване. Посегна назад към тоалетката в банята, за да изключи звука на телефона си, но този път не беше Брайън.

Хей, прелестна! Кога отиваш в Маями? Искам да съм сигурен, 4е те 4акам там…

Хилейки се като идиотка, Чарли се насили да изключи телефона, без да отговори. Почти можеше да чуе как Тод й казва да се държи като победителка, а не като бито кученце. Чудесно тогава. Щеше да остави Марко да се чуди какво си е наумила и да му отговори на сутринта. Незряло? Да. Ефективно? Несъмнено.

Отпусна се във ваната, с горещата вода, заливаща раменете й, и си представи новата си среща с Марко. Може и да не беше отговорил на среднощната й покана в Австралия, но й беше препратил онзи сдобил се с огромна популярност видеозапис от „Събота вечер на живо“ миналата седмица, нали? А когато му написа, че го смята за истерично смешно, той й бе отговорил: хохо. Не беше реплика, достойна за перото на Шекспир, но поне той също мислеше за нея. Може би дори беше имал подобно откровение: прекарваха си страхотно заедно, сексът бе безспорно фантастичен, всеки беше наясно с ангажиментите и ограниченията във времето на другия, а тенисът беше общото между тях. Други прочути хора постоянно излизаха заедно — само вижте Наталия и Бенджи. Стига да бяха достатъчно дисциплинирани, за да не се разсейват и да са наясно с приоритетите си — което, бе напълно уверена, беше така — тогава защо да не бива да имат отношения?

Брайън кой? Тя затвори очи и вдъхна уханието на лавандуловата свещ, която бе запалила и поставила до ваната. Целият е твой, Финли, скъпа. Целият е твой.

[1] Uber е технологична компания със седалище в Сан Франциско, Калифорния, създала едноименно мобилно приложение за споделено пътуване. — Б.пр. ↑

[2] Думата е съчетание от „breakfast“ и „lunch“ — закуска и обяд (англ.). — Б.ред. ↑

9
Принцесата воин не носи равни подметки

Маями

март 2016

Когато мина през свързващата врата за стаята си в „Четирите сезона“ в Маями, Чарли с изненада видя седналия на леглото й Джейк: беше напълно облечен и изглеждаше нащрек. Освен ако не го зовеше някаква важна работа, той се опитваше никога да не става преди осем. Или, още по-добре, девет.

— Наред ли е всичко? — попита тя: умът й светкавично се стрелна към баща й. — Нещо с татко ли?

— Той е добре. Всичко е наред. Искаш ли да ми кажеш къде беше в шест сутринта? Не изглежда да е било във фитнеса, това поне мога да кажа.

Чарли хвърли поглед надолу: носеше безспорно миниатюрни шорти, украсени с мънички бродирани рози, един от онези падащи на гънки суичъри за йога, които се спускаха сексапилно от раменете й и стигаха отзад до горната част на задника й, и чифт пантофи „Уг“ без пета. Всеки, който имаше очи, можеше лесно да види, че тя не носи нито бельо, нито сутиен. С три крачки отиде до банята и грабна окачения зад вратата хавлиен халат. Докато го пристягаше около талията си, каза:

— Въобще не ти влиза в работата! Защо ти не ми кажеш защо се прокрадна в стаята ми посред нощ?

— Пропусна си теста за наркотици — каза Джейк, като прокара ръка през косата си. — Чакаха двайсет минути, въпреки че не са длъжни, а после си тръгнаха. Обадили се в офиса ми да го заявят, а от офиса пък се обадиха на мен.

— Мамка му — Чарли се свлече в стола пред бюрото.

— Този път ще се отървеш само с предупреждение, Чарли. Следващия път обаче автоматично те отстраняват от участие, независимо от резултата.

— Това не го вярвам! Какви са шансовете да изберат днешния ден?

— Шансовете ли? Бих казал, че бяха доста високи, по дяволите. В Маями сме. Къде мислиш, че би било по-вероятно да цъфнат хората за теста в шест сутринта — в Катар или във Флорида? Искам да кажа, сериозно, Чарли.

Тя се плесна по бедрото. Глупачка такава! Във вълнението си, когато скочи в леглото на Марко, напълно беше забравила за едночасовата пролука, която бе предвидила, така че служителите от допингкомисията да я подложат на тест.

— Достатъчно с тайното промъкване. От цяла вечност знам, че спиш с някого. Защо не вземеш просто да ми кажеш кой е? Играч? Треньор? Нали не е онзи сладур, спаринг-партньорът ти? Много е сладък.

— Дан? Та той е бебе.

— По-млад е от теб с две години. Това едва ли минава за скандално. Дори почти не е интересно. Да не искаш да ми кажеш, че дори не си забелязала безумно готините му плочки? Тази подробност просто ти е убягнала?

Всъщност не й беше убягнала. Дан беше малко по-слаб, отколкото би било по вкуса й, и с около два сантиметра и половина по-нисък от нея, но коремните мускули компенсираха това. А и кой не би забелязал страхотните зъби и хубавата, непринудена усмивка?

— Дан е много привлекателен, да — съгласи се Чарли. — Но почти не сме разговаряли в няколкото месеца, откакто работим заедно. Той запраща топки към мен, казва: „да, сър“ на Тод, а после изчезва от корта в секундата щом тренировката свърши. Сигурна съм, че е чудесен човек, но не спя с него.

Джейк издаде раздразнена въздишка:

— Но всички знаем, че спиш с някого. Кой е? Деон? Паоло? Виктор? Виктор е, нали? Чух, че току-що скъсал с приятелката си. Напомня ми за Брайън. С цялото това уж хипарско държание.

Чарли се ухили. Наслаждаваше се на това.

— За твое сведение, Брайън се преобрази от псевдохипар във възпитаник на тузарско подготвително училище буквално за една нощ. И наистина ли мислиш, че Виктор е мой тип? Би трябвало да се обидя. Особено след като по една абсолютна случайност в момента имам много забавна малка авантюра с Марко.

Зачака, почти затаила дъх, вълнувайки се за реакцията на Джейк.

Той се втренчи в нея:

— Марко ли? Кой Марко?

— Колко мъже с името „Марко“ познаваш, Джейк, по дяволите? Помисли си.

— Марко Акоста? Той не е ли масажист терапевтът на Леон? Или сега работи за Радж? Не мога да си спомня.

— Джейк! — Тя го удари с юмрук по горната част на ръката.

Той сбърчи чело:

— Също и бизнес мениджърът на Роджър, но мислех, че той се подвизава като Марчело. Виждам го понякога на турнирите. Не е ли женен?

— Иде ми да те убия.

— Просто ми кажи.

— Не би трябвало да се налага. Това е нелепо.

— Нелепо е, че ти спиш с женения бизнес мениджър на Роджър, а той е — с колко? Двайсет години по-стар от теб?

— Марко Валехо, тъпанар такъв.

Долната челюст на Джейк увисна.

— Марко Валехо? — прошепна той.

— Единственият и неповторим. Какво, наистина ли ти е толкова трудно да повярваш, че той би спал с мен?

— Да!

— Благодаря. Наистина знаеш как да накараш едно момиче да се чувства добре.

— Не мога да повярвам. Имаш връзка с Марко Валехо?

— Окей, вече започва да става оскърбително. Или това е моментът, в който ми съобщаваш, че ти също спиш с него? Не си ли смятал винаги някак си, че това ще се случи? Някой ден ще си паднем по един и същ тип…

Той най-сетне затвори уста.

— Бих спал с него на секундата. Кой не би? Но, не, съжалявам да съобщя, че не…

— Е, аз пък — да! Току-що спах с него всъщност. — Чарли се усмихна дяволито.

— О, божичко. Той е невероятен. Той ли беше през цялото време? Онзи, с когото се измъкваше тайно, мислейки си, че никой от нас не забелязва? Как можа да не ми кажеш?

— Първия път беше миналата година, след „Индиан Уелс“. Но това…

— Миналата година?

— Помниш ли, когато си взех една нощ насаме в Палм Спрингс? Той също беше там, и, ами… както и да е. После се виждахме тук и там… а после отново в Австралия. Всичко беше съвсем неангажиращо. Знаеш какво е разписанието, а сега е два пъти по-натоварено. Но със сигурност не е нищо официално.

— На мен ми звучи като нещо сериозно.

— Да, ами… отворена връзка е. Неангажираща.

— Така каза. Поне петнайсет пъти вече. И това те устройва? Доста ми е трудно да повярвам.

Чарли обмисли думите му:

— Не бих казала, че е най-първият ми избор — да се вмъкваме и измъкваме тайно от хотелските си стаи, все едно мамим съпрузите си. Но засега е окей. И нещата всъщност сякаш малко набират скорост. Не ме разбирай погрешно, не мисля, че сме хукнали към олтара, но той започва да се държи, сякаш ме харесва малко повече от всички други момичета, с които може би също спи, а може би не.

— Това е наистина прекрасно.

— Недей да съдиш, Джейк! Виждаш от личен опит, че за мен нормалните връзки са на практика невъзможни. Какво е твоето оправдание, между другото? Сериозно, след като така и така говорим за това: защо си единственият целомъдрен гей, когото съм срещала някога?

— Чарли… — Гласът му беше нисък, предупредителен.

— Не, наистина. Преди колко време доведе у дома Джак? Две години? А какво става в любовния ти живот оттогава насам? Едно голямо нищо. Освен ако не си някакъв таен „най-ценен играч“ или член на най-голямата социална гей мрежа, а аз не знам за това, струва ми се, че не ти влиза в работата да коментираш. За човек, който твърди, че иска деца един ден, имаш доста работа за вършене в романтично отношение.

Джейк вдигна ръка:

— Две напълно различни неща. Наистина се срещам с мъже. Просто не изпитвам нуждата да ти разказвам за всяка провалила се първа среща, която съм имал. Да, търся обвързване и се оказва, че в света на двайсет и няколко годишните гейове то е горе-долу толкова лесно за намиране, колкото е и за професионалните тенисистки. Но се отклоняваме от темата. Кой друг знае?

Чарли се замисли:

— Не мисля, че е казал на някого, а аз със сигурност не съм. Ако не броя Пайпър. И Тод, макар че не беше по мой избор. О, също и Дан. А сега и ти.

— Каза на Тод, а на мен — не?

— О, вземи да пораснеш, Джейк. — Чарли пристегна халата си по-здраво, наслаждавайки се на това повече, отколкото си беше представяла. — Марко наистина ме попита дали искам да отидем заедно на партито за играчите довечера. Така че това е интересно.

Джейк рухна в стола пред бюрото, сякаш пронизан от куршум.

— Лъжеш.

— Не лъжа. Попита ме току-що. Докато си тръгвах.

— И какво точно каза?

— „Чарли, би ли искала да дойдеш с мен на партито за играчите довечера?“ Беше доста директно.

— О, боже мой. Готова ли си за това?

— Готова за какво? Още не съм приела. Казах му, че ще му изпратя есемес, когато си знам плановете.

— Леле. Изненадан съм. Бива те повече, отколкото си мислех.

Чарли се усмихна:

— Благодаря. Признавам, че сметнах за нелепо да си играя манипулативни игрички, когато Пайпър го предложи, но изглежда, че целият този план с опитите да се правя на недостъпна действа. Той определено ме желае повече.

— Пайпър е кралицата. Беше. Но ти точно ми разказваше колко неангажираща и „отворена“ е цялата тази уговорка.

— Вярно. Но мисля, че като ме кани на тазвечерното парти, може би иска да направи нещата публични и открити. А ти си първият човек, на когото успях да кажа.

— В шок съм.

— Знам. И се опитвам да не се обиждам. Както и да е, мисля, че обявяването на връзката ни може да се окаже нещо хубаво. Очевидно с Марко имаме много общи неща, не най-маловажното от които е графикът ни. Може би тази връзка с него може да бъде различна.

Джейк въздъхна:

— Той е различен, Чи. Той е около един трилион пъти по-популярен от всеки, с когото си излизала някога. Да, изглежда свестен. Със сигурност не от типа, който поддържа връзки, но ще се съобразя с мнението ти по този въпрос. Просто се надявам да знаеш в какво се забъркваш.

— Дори ти трябва да признаеш, че моментът е идеален.

Най-сетне Джейк пусна едва забележим намек за усмивка:

— За разкриването на връзката? Да, би било фантастично. Ще сме напълно осведомени и готови да започнем тук, в Маями. Тод може да даде няколко предварителни интервюта, за да подгрее пресата, а аз съм в преговори с „Вог“. Моментът наистина е идеален.

На хотелската врата се почука.

Джейк хвърли поглед към Чарли:

— Приятелят ти да не се връща за втори рунд? Или това ще е трети?

— Не ставай гаден. — Чарли се усмихна, тръгвайки нервно към вратата. Две сервитьорки, които бутаха количка с размерите на маса, я поздравиха по име и в толкова съвършен синхрон, че изглеждаше репетиран, наляха две чаши кафе, после две чаши вода с лед и свалиха капаците на сребърните блюда с елегантен жест. Изчезнаха почти толкова бързо, колкото се бяха появили.

— Ако не друго, поне действа бързо, трябва да му се признае — промърмори Чарли и набоде резенче пъпеш от блюдото с плодовете.

— Това работа на Тод ли е? Откъде е знаел, че ще съм тук? — попита Джейк, като оглеждаше втория омлет от белтъци с гъби и спанак.

— Не знаеше. Надяваше се, че ще е Марко.

Щом чу това, Джейк придоби вид, сякаш всеки миг ще припадне:

— Урежда закуска за двама ви?

Чарли кимна:

— Старае се да сме в съседни стаи със свързваща врата. Повярвай ми, никой няма да е по-щастлив от Тод да чуе, че отивам на партито с Марко. — Тя лапна хапка омлет. — Какво ще облека?

— Всичко е уредено. Стилистката, която Мередит нае, може да дойде тук чак утре, но изпрати предварително няколко страхотни варианта, които да пробваш. Вече мога да кажа, че роклята на „Такуун“ е единият от тях. Ще трябва да започнеш да носиш токчета. Нищо твърде безумно, не остри и тънки токчета — наясно съм, наистина съм наясно — но поне между пет и осем сантиметра.

— Няма да се случи — заяви Чарли, отпивайки от кафето си.

— Ще се случи. Принцесата воин не носи обувки с равна подметка.

— Чакай, може ли да се върнем към „Вог“ за минута? — прекъсна го Чарли.

— Ти си американка и си фантастична, и започваш да побеждаваш. Искат интервю.

— Защо сега? Преди „Уимбълдън“ побеждавах, а изглежда, че на никого не му пукаше чак толкова. Не както се интересуват от Наталия. — Чарли отпи от черното си безкофеиново кафе и се зачуди дали може да се обади да поръча палачинки.

— Наталия е великолепна, рускиня е и е номер едно в ранглистата. Може да изглежда на червения килим по-добре от Анджелина Джоли. Излиза само със знаменитости. Тя е истинска кучка, която обича да подклажда противоречия. И има адски добър екип, който урежда вместо нея всички подробности. Тя е вдъхновение, Чарли. Но с Тод мислим, че ти можеш да се справиш още по-добре.

— Отказвам да бъда заядлива кучка. Знаеш това. Просто не мисля, че е…

Джейк вдигна ръка:

— Знам. Целувки и слънчева светлина. Никой не те кара да бъдеш толкова противна като нея, но би трябвало да те възприемат като по-силна. По-жилава. Това, за което всички говорим.

— Значи си съгласен с идеята на Мередит за цялостна промяна на имиджа?

— Да. Смятам, че замисълът е много добър. Оставаш вярна на себе си като почтен човек, но се представяш като боец. Воин. Току-що се възстанови след съкрушителна травма, направи истинско зрелище на Централния корт в „Уимбълдън“ и мислим, че хората ще погълнат жадно това. Принцесата воин е тази, която искат.

Чарли почувства как в нея се разбужда нещо, тръпка на вълнение. Или ужас. Не можеше да е сигурна, но имаше нужда от един миг.

— Изритвам те на момента. Колата ще ме вземе след двайсет минути и имам нужда от душ.

— Ще се видим там по-късно днес следобед. Сдобрихме ли се?

Чарли се отправи към банята.

— Всичко е наред — провикна се през рамо. Не изпитваше безпокойство дори след издънката с теста за наркотици. Твърде развълнувана бе от идеята Принцесата воин да пристигне на партито, облегната на ръката на най-привлекателния играч сред мъжете в турнира. Харесваше й как звучи това.

10
Ухажване на червения килим

Маями Бийч

март 2016

— Чарли! Насам, погледни насам!

— Марко, обърни се насам! Усмихни се!

— Чарли, чий тоалет носиш? Чарли, насам!

Чарли чу крясъците още преди да излязат от служебната турнирна кола кадилак „Ескалейд“ пред ресторант „Зума“ в Саут Бийч. Когато стъпи върху синия килим, който се простираше от улицата до ресторанта и от двете му страни се редяха папараци, Чарли с удоволствие откри, че се чувства като модел, вървящ по модния подиум. Джейк се беше оказал прав: черната рокля на „Такуун“ с дългите си ръкави, изрязана отстрани, така че оголваше раменете й, и със сексапилно разтворен гръб, определено печелеше внимание. В съчетание със сандалите от змийска кожа с почти осемсантиметрови токчета, за които неохотно се бе съгласила, и бездруго дългите крака на Чарли изглеждаха двойно по-дълги от обичайното. Беше се съгласила да изостави обичайната си практична конска опашка в полза на прическа със сешоар, която си направи в стаята, и дори Тод беше удостоил с одобрително кимване дългите тъмни вълни, които се спускаха като водопад по гърба й.

Марко я хвана за лакътя и се наклони към нея да прошепне в ухото й:

— Канех се да се извиня, че е такъв зверилник, но мисля, че са дошли за теб.

Тълпата от фотографи и зяпачи притихна, когато всички стигнаха до очевидното заключение: устата му беше ужасно близо до ухото й — докосваше ли го? Ставаше ли нещо? Дали Марко Валехо и Шарлот Силвър излизат? Из тълпата се разнесе хихикане.

Внезапно на Чарли й хрумна, че Мередит беше права: тълпата щеше да откачи, ако узнае, че тя и Марко „ходят“. Или правят секс от време на време. Или както там искаха да го наричат. Той уреди да пристигнат заедно, така че със сигурност вече не се опитваше да пази цялата история в тайна… Може би Мередит, Тод и Джейк бяха прави. Може би беше време. И преди да успее да се разубеди, Чарли се обърна към Марко, хвърли се на врата му и притисна устни към неговите. За момент почувства как я прободе паника, и може би съжаление — дали не бе сбъркала сериозно в избирането на момента? — но после Марко вече отвръщаше на целувката й.

Тълпата полудя.

— Целуват се! Виждате ли това?

— О, боже мой, знаехте ли, че са заедно? Аз не знаех!

— Кога се случи това?

— Ухажват се! Перфектно е — вижте ги тези двамата!

И дори:

— Можете ли да си представите как ще изглеждат бебетата им?

— Можете ли да си представите как децата им ще удрят топката? С такива гени?

Те се отдръпнаха един от друг и си размениха усмивки. На Чарли й се стори, че мярна нотка на респект в изражението на Марко — навярно късче одобрение за дързостта й? Тя си пое дълбоко дъх. Беше съвършена пролетна вечер в Маями. Ароматен въздух, който носеше благоуханието на тропически цветя и на океана. Небето беше изпъстрено с нюанси на розовото и оранжевото, докато слънцето залязваше зад редица полюшващи се палми. Усещането от топлата ръка на Марко върху гърба й беше прекрасно. Тя се оглеждаше, опитвайки се да се наслади на момента, но Изабел, служителка по връзките с обществеността от Женската тенис асоциация, се спусна към тях да ги спаси.

— Последвайте ме, вие двамата — нареди тя. Усмивка ли беше това, което Чарли мярна? Да, определено беше. Изабел явно бе във възторг.

Зяпачите продължиха да дюдюкат и да ликуват, когато Чарли и Марко, сега хванати за ръце, се отправиха през високите двойни врати. Не че зяпането спря тогава: почти всички, събрани вътре, си бяха проправили път до предния край на помещението да видят за какво е суматохата.

— Привет — поздрави Джейк, приближавайки се до тях. Широката усмивка на лицето му нямаше как да се сбърка.

— Джейк, срещал си Марко Валехо, нали? Марко, това е брат ми, Джейк Силвър.

Веждите на Марко се присвиха възхитително:

— Здравей, братко на Шарлот Силвър.

— Двамата познавате ли се? — Чарли се обърна да погледне въпросително Джейк, но той се хилеше като зашеметен от любов тийнейджър.

— Радвам се да те видя, човече — каза Марко.

— Чарли, изглеждаш великолепно! — възкликна Изабел. Всъщност го избълва въодушевено. Кипящата енергичност беше добро качество за един служител по връзки с обществеността и Чарли винаги беше харесвала Изабел най-много от целия екип, но момичето звучеше направо маниакално. — С какъв тоалет си? Роклята и обувките, и бижутата? Цяла нощ ще се обаждат да ме питат…

Няколко от мъжете играчи се бяха добрали до Марко и го поведоха към бара, където сега той стоеше насред кръг от грамадни, красиви мъже и вече разказваше някаква забавна история. Когато хвана Чарли да го гледа, той завъртя очи и показа онези нелепи трапчинки. Тя едва се сдържа да не затича към него.

— Чарли? Роклята?

— Какво? О, извинявай. Да, роклята е „Такуун“, така ли се произнася? А обувките са „Лобутен“ — каза тя, мъчейки се да не сбърка произношението.

Изабел се усмихна.

— Знам, безнадеждна съм, ако не е направено от ликра и спандекс — каза Чарли.

Джейк я огледа от глава до пети:

— Изглеждаш страхотно, Чи. Радвам се, че прие.

Изабел закима ожесточено в знак на съгласие:

— Чух, че срещата с „Вог“ днес е минала добре. Фантастични са, нали? Просто такива професионалисти!

— Да, ами, определено разбират от мода — каза Чарли. Фотосесията по-рано същия ден се беше оказала изненадващо забавна — страхотна музика, готини дрехи, красив фотограф и цял екип от хора, разтапящи се от обожание към нея, които правеха прическата и грима й и избираха бижута и аксесоари, като през цялото време й казваха колко прекрасна изглежда. Какво имаше да не й хареса? Освен Чарли присъстваха и професионална плувкиня, състезателка по голф и футболистка, и двойната страница със снимки щеше да покаже как тези спортистки (до една привлекателни, всичките — руси, с изключение на Чарли, и общо с по-малко от десет процента телесни мазнини), изглеждаха страхотно в своите поли/бански костюми/шпайкове, но можеха да смъкнат от себе си всички тях в замяна на вталени копринени рокли с кройка на верев или обшити с мъниста, широки в бюста и постепенно стесняващи се надолу рокли, или ефирни „рокли на принцеси“ и да изглеждат още по-добре. Фотосесията беше по-бляскава от повечето други, в които Чарли се беше снимала, в които обикновено позираше по поличка за тенис, маратонки, горнище без ръкави и предпазна лента на китката. Обикновено единствените вариации бяха косата й (на плитка, на конска опашка или пусната) и това дали държи ракетата, преструвайки се, че замахва, или опряна до крака си, точно под самодоволно издаденото си напред гладко бедро. Беше се снимала за местни модни списания, за Sports Illustrated и за една готина серия снимки на две страници в GQ, но това? Една фотосесия за „Вог“ означаваше никакви еластични материи; изобилие от грим и етикети на модни марки; свръхкльощави редакторки, търчащи наоколо на високи до небето токчета; облаци от цигарен дим и бутилки шампанско. Беше й се сторило много повече като забавен следобед в къщата на някой фантастичен приятел, отколкото като поредното изтощително работно задължение.

— И така… никак не ми е приятно да си пъхам носа — изобщо не е моя работа, разбира се — но любопитните умове ще искат да узнаят… — Изабел се изчервяваше. Бедничката. Наистина мразеше да си пъха носа в чужди работи, което беше една от причините Чарли да харесва най-много нея. Рекламен агент, който не обича да любопитства, беше създание от изключително рядка порода.

— Планирахме да дойдем заедно тази вечер, да — каза Чарли.

Изабел прибра кичур от късата си тъмна прическа зад ухото си:

— Разбирам. И така, извинявам се за откровеността, но ще бъде ли правдиво да се каже, че вие двамата… излизате? Заедно? Не съм сигурна какво да казвам на хората, когато питат.

Джейк отвори уста и Чарли се досети, че той се кани да вметне нещо за вчерашната конфузна ситуация. Стрелна го с убийствен поглед и се обърна отново към Изабел:

— Знаете ли? Мисля, че още не сме го определили. Но вероятно справедливостта изисква да се каже, че чакаме да видим какво ще стане.

— Ясно — закима Изабел. Телефонът й избръмча и тя погледна надолу към екранчето. — Изглежда, че мълвата вече е плъзнала. — Момичето вдигна дисплея към Чарли да й покаже написаното. Есемесът беше от Анет Смит-Кан, президентката на Женската тенис асоциация, и гласеше: Силвър/Валехо? Сериозно ли? Моля те, кажи „да“.

Всички се засмяха.

— Точно сега тя е горе; забавлява някои от местните ВИП персони на Южна Флорида — каза Изабел. — И мога да ви гарантирам, че е много, много щастлива от това, че вие двамата „чакате да видите какво ще стане“.

— Вероятно би трябвало да се кача да кажа „здрасти“ — предположи Чарли. — Джейк, ще дойдеш ли с мен?

Следващите два часа бяха щастлив хаос. Чарли обиколи наоколо и побъбри с цял куп служители от Женската тенис асоциация, състезателки, обичайната смесица от знаменитости от Маями — всичките Отчаяни съпруги, Марк Антъни, Тайгър Уудс и, разбира се, Марко. Отнасяха се с тях като с кралски особи, кралят и кралицата на дворцовия бал, и Чарли не можеше да отрече, че никога досега не се беше забавлявала толкова много на парти за играчите. По традиция Маями беше по-добър от повечето места, но за партитата беше типично, че включваха само изключително здравословна храна, силна музика, местни почитатели на тенисистите и все един и същ въртящ се сбор от персонажи. В края на краищата, присъствието беше задължително, но всички искаха да се приберат в хотела възможно най-бързо, за да се наспят хубаво. „Тенисистите може и да са готини, но е адски сигурно, че не ги бива да купонясват“, казваше Пайпър винаги, когато Чарли я завлечеше на поредното събитие, организирано за играчите. Тази вечер обаче, макар да беше нервна заради ранния си мач на другата сутрин и леко прекаленото количество внимание, Чарли си изкарваше фантастично.

— Помолих да докарат колата ми — каза Марко, като се наведе плътно към нея. — Искаш ли да си тръгнеш с мен? — Седяха един до друг на висока пейка и си деляха едно плато със сашими. Чарли пиеше обичайната си „Пелегрино“; Марко си бе позволил удоволствието да изпие една бира, когато най-напред пристигнаха, а после моментално мина на клуб сода.

— Да пристигаме и да си тръгваме заедно? — попита кокетливо Чарли. — Какво ще си помислят хората?

— Не ме е грижа какво мислят — дрезгаво отвърна той и Чарли почувства пърхането в корема си.

Пресметна набързо. Вече беше няколко минути след девет. Докато се сбогуваха с другите, минеха обратно по червения килим и успееха да се върнат в хотела, щеше да стане десет. Дори едно бързо посещение в стаята на Марко щеше да отнеме минимум час, а тя знаеше, че ще има нужда от известно време за разпускане насаме в собствената си стая, преди дори изобщо да може да помисли за сън. Предвид факта, че мачът й е обявен за девет на другата сутрин и вече беше поръчала обаждане за събуждане в шест и още едно, подсигуряващо, в шест и петнайсет, знаеше какво трябваше да направи.

— Съжалявам, много бих искала, но утре играя първа. Брат ми ще ме откара до хотела.

— Брат ли? Това не звучи забавно. — Устните му се присвиха в хлапашка намусена гримаса и Чарли едва не се наведе да го целуне още там.

— Не, определено не е. Но знаеш какво ще стане, ако се приберем заедно.

Марко плъзна ръка между пейката и бедрото на Чарли и го стисна точно както трябваше.

— Наистина знам…

Тя изстена. Не достатъчно силно, за да я чуят, надяваше се, макар да й се стори, че няколко от играчите, седнали на съседната маса, се обърнаха да погледнат. Точно когато Чарли се изправи да потърси с поглед Джейк, се появи Наталия. Носеше същата рокля на „Такуун“ като Чарли, само че тази на Наталия беше във впечатляващ нюанс на цикламеното и сигурно беше поръчала да я преправят така, че да е по-дълбока при деколтето и да се вдига по-високо при бедрата. Обувките й бяха някаква лъскава искряща конфекция с поне дванайсетсантиметрови токчета — още нещо, което бе напълно недопустимо за играчите: ненужен натиск и стрес за сводовете на стъпалата и за глезените от тънки и остри токчета? Нечувано! Освен за Наталия.

— Шарлот! Ти ли си това? Не те познах без обичайната дрешка с флорален мотив. Колко сме tres chic[1], не? Всичко в тон! — пропя Наталия: тази вечер руският й акцент беше по-силен от обикновено. Обърна се към Марко и почти измърка: — Здравей, скъпи. Изглеждаш много красив и елегантен, както винаги.

— Наталия, къде е гаджето ти? Току-що прочетох, че може да го разменят срещу играч от Бъфало. Много кофти! Сигурно си съкрушена. — Чарли изрече последното с цялото престорено съчувствие, което успя да докара.

Очите на Наталия се присвиха в цепки:

— Това е животът на един професионален спортист, не? Отиваш, където ти кажат. Не може всички да извадим достатъчно късмет, че да забием някого, който практикува същия спорт като нас.

Чарли се усмихна широко и лъчезарно:

— Да, определено го препоръчвам — каза тя. — Просто е много по-удобно. Но се радвам, че срещна Бенджи. Всички вечно повтарят какви тъпунгери са футболистите, но той ми се струва наистина свестен тип.

— Къде е той тази вечер? — попита Джейк, като дойде да застане до Чарли. — Предполагах, че ще е тук, понеже сме в града, където играе отборът му.

Наталия се обърна да изгледа кръвнишки Джейк:

— Мислиш, че иска да идва на поредното такова парти? Ще се видя с него по-късно.

Марко пристъпи сред неловкото трио:

— Дами? Джейк? Ще ви пожелая „лека нощ“ — каза. Целуна Наталия по бузата, после бързо и лекичко Чарли по ъгълчето на устните.

— Това сигурно е знак и за теб — каза Наталия на Чарли и помаха бурно. — Вие сте просто най-сладката двойка. И да бяхте опитали, нямаше как да го планирате по-добре.

— Какво трябва да значи това? — попита Чарли.

Но Наталия вече се беше обърнала да поздрави тайфа младежи на колежанска възраст, които пътуваха с турнира като спаринг-партньори на жените. Дан беше поканен на партито, но, както винаги, отклони поканата.

Джейк подръпна леко Чарли за ръката:

— Сигурна ли си, че не искаш да се прибереш с Марко? — попита той.

— Сигурна съм. Утре играя рано сутринта. Да тръгваме.

Джейк се поколеба и Чарли го погледна с присвити очи:

— Джейк? Намислил си нещо, нали? Кого си набелязал?

Той изсумтя и Чарли не се сдържа и се усмихна. Брат й винаги изглеждаше най-елегантен в някой от вталените си тъмни костюми с бяла риза, отворена на врата. Не беше великолепен по онзи общоприет, конвенционален начин като Марко, но високият му ръст в съчетание с фанатично добре поддържаната външност — спретната, модна брада; перфектно поддържан тен; въздълга коса, професионално подстригвана на всеки двайсет и един дни — го правеха еднакво привлекателен за мъжете и за жените. Когато не работеше, Джейк обикновено носеше впити джинси и кашмирени блузи с качулка. Твърде големите черни рамки на очилата и някой от милионите му чифтове винтидж маратонки „Найки“ постоянно го правеха да изглежда така, сякаш може да бъде всеки: от модно издокаран гей от Челси до готин, още твърде млад баща от Парк Слоуп. Чарли за пореден път се запита защо Джейк не излиза с някой фантастичен тип.

— Да съм набелязал? Колко си мила. Сякаш трябва да нападна някого, за да го вкарам в леглото.

— Не е точно каквото казах, но хей, ако така стоят нещата…

Чарли проследи погледа на Джейк към Наталия. Оглеждаше я внимателно, докато тя пращаше въздушни целувки на зашеметените от срещата си със звездата колежани, които я наобикаляха винаги и навсякъде, където им паднеше шанс. Дори от отсрещната страна на стаята, беше трудно да не я гледа човек.

— Достатъчна е, за да те накара да помислиш, че жените не са толкова лоши, а?

— О, стига, Чарли! — тросна се Джейк. Вече се беше отправил към вратата, преди Чарли да успее да отговори, и тя си помисли, че нямаше да е по-изненадана, ако се беше обърнал и ударил с юмрук. Нищо не разстройваше Джейк, никога. Със сигурност не и Наталия Иванов.

Пътуваха обратно към хотела в мълчание. Чарли търпеливо го чакаше да се извини или да обясни, но когато влязоха във фоайето, той промърмори, че ще се видят на корта на другия ден, и изчезна в асансьора, без да я изчака. Тя надникна в лоби бара с надеждата да се натъкне на Марко, макар да знаеше много добре, че той вече е в стаята си и вероятно е заспал, преди да се отправи към собствената си стая и да се съблече. Настрои алармата на телефона си и потвърди на рецепцията събуждането по телефона, а след това се мушна под завивките и изгаси всички лампи. Отпусна се напълно неподвижно по гръб, с разперени ръце и крака, с обърнати нагоре длани и задиша. Четири вдишвания и четири издишвания, докато почувства как цялото й тяло започва да се отпуска. Вечерта беше страхотна, по-хубава, отколкото изобщо беше очаквала. С Марко официално бяха двойка, поне доколкото хората знаеха. Вдишване, издишване. Новият й треньор я беше подготвил да се изкачи в ранглистата и, изглежда, се получаваше. Вдишване, дълго издишване. Съперничката й на следващия ден щеше да е жилава и издръжлива, защото на това ниво всичките са такива, но Чарли изпитваше рядко спокойствие и пълна увереност, че здравата ще натупа това момиче и ще продължи нататък в турнира. Вдишване, издишване. Всичко си беше на мястото. Това беше нейният момент.

[1] Много шик (фр.) — Б.пр. ↑

11
Бляскава и ослепителна

Кий Бискейн

март 2016

Зоната за отдих на играчите в Кий Бискейн можеше да се похвали с огромен ограден вътрешен двор с палми от всички страни и гигантски прозорци. Когато светлината на ранното утро нахлу вътре, Чарли отново си помисли каква късметлийка е да има кариера, която следва пътя на слънцето.

— Виждам, че всичките ми мъже ме очакват — Чарли кимна за поздрав на Дан и Тод и целуна Джейк по бузата.

— Защо само си зяпаш телефона като някой задник? — кресна Тод на Дан, докато се взираше в собствения си телефон. — Занеси й сака в съблекалнята и кажи на служителя, че ще бъдем готови за залата за разтягания след десет минути. — Дан се пресегна за сака с ракетите на Чарли и моментално се отправи към долния етаж.

Залата за почивка, обикновено претъпкана с играчи и треньори, изтягащи се на кожените дивани, забили поглед в телефоните и айпадите си, беше на практика празна толкова рано: само Гаел Монфис и треньорът му седяха в ъгъла и пиеха нещо, което приличаше на гореща вода с лимон, а една тийнейджърка, която Чарли разпозна като участничка с уайлд кард, бе заспала на един шезлонг по памучни панталони и яркорозови слушалки „Бийте“. Телевизорите с плоски екрани, окачени върху почти всяка вертикална повърхност, показваха главно празни кортове. Няколко играчи на двойки загряваха на корт 4, а съперничката на Чарли започваше да прави упражнения за разтягане на корт 7, но иначе всичко беше спокойно.

— Подранила е — отбеляза Чарли, като кимна към съперничката си на екрана.

— И ти щеше да подраниш, ако беше чак към седемдесето място в ранглистата. Тя знае, че ще изгуби, но бъди готова да се бори здраво. Внимавай с дропшотовете. Изненадващо опитна е с тях — каза Тод, без нито за миг да вдига поглед от телефона си.

— Малко по-добре ли се чувстваш днес? — обърна се Чарли към Джейк. Той също се взираше в телефона си.

Телефоните и на Джейк, и на Тод изпиукаха.

— Готови са за нас — обявиха в един глас двамата.

— Кои са „те“?

— Момичето на Мередит. Тук е и е напълно готова за действие. — Джейк се изправи и вдигна чантата си „Джак Спейд“ на рамо.

— Извинявай — какво?

Тод и Джейк вече бяха стигнали до вратата, която водеше към женската съблекалня.

— Казва се Моник и при нея са новите ти екипи и всичко друго, което ще ти трябва — каза Джейк, като й държеше вратата отворена.

— Може ли някой тук да говори на английски, моля ви? Съгласих се на стилист за помощ извън корта. Не за екипа, с който играя.

Тод посочи към екипа й:

— Не разбирам много от мода, но дори аз знам, че това не обявява гръмко: „Принцесата воин“. Или изобщо нещо добро.

— Това трябва да нося — каза Чарли и посочи надолу към късата си рокличка в тюркоазно и розово и късите панталонки в тон с нея отдолу. — Имам две резервни в сака си, плюс одобрени чорапи и маратонки. Или забрави, че договорът ми изисква това?

— Всичко е уговорено — заяви Тод. Телефонът му отново изпиука.

— Как така уговорено? Какво става? — Чарли се изправи, с ръка на хълбока. Като спортистка, спонсорирана от „Найки“, по договор от Чарли се изискваше да носи облеклото, което те й осигуряваха, в цвят и стил по техен избор. Можеше понякога да отправи дадено искане, което те обикновено се опитваха да уважат — да предпочете пришит спортен сутиен към тениска, която обикновено изискваше отделен такъв, да се чувства по-удобно в рокля вместо в горнище и пола; да поиска по-дебели презрамки на късото горнище вместо тънките или, най-лошото от всичко, къси ръкави — но това беше кажи-речи цялото съдействие, което получаваше. Всички жени, подписали договор с „Найки“, носеха различни вариации на един и същ цвят на всеки турнир и всъщност нямаше кой знае колко неща, които човек можеше да направи по въпроса. Тюркоазното и неоново розовото нямаше да са цветовете, които би избрала, но стига да беше удобно и да й ставаше — а в общи линии случаят винаги беше такъв — отдавна бе престанала да си мечтае за повече контрол.

— Моник е на свободна практика и е обличала всички. По една случайност се оказа, че тази седмица е в Маями за фотосесия на „Харпърс Базар“ — каза Джейк, като скролваше из съдържанието на служебния си „Блекбъри“. — От „Найки“ ми дадоха писмено съгласие за ребрандиране и рано тази сутрин изпратиха някои варианти по Messenger. Готови са да ти позволят да разчупиш малко правилата за координиране на цветовете в полза на по-добрата реклама. Моник чака вътре да сглоби всичко.

Джейк дръпна рязко вратата на съблекалнята, за да я отвори, и Тод направи знак на Чарли да мине напред.

— Просто върви. И прави каквото тя казва.

Чарли показа документите си на охраната и влезе в застланата с килим съблекалня, в която на никой друг — дори на треньорите, физиотерапевтите или приятелите — не се позволяваше да влиза. Веднага се запита как ли беше успяла Моник.

— Шарлот? Аз съм Моник. Да, виждам, че си точно толкова висока, колкото казаха. Наистина не им вярвах.

— Не повярвахте на кого? — попита Чарли.

Моник беше завзела цялото пространство за разтягания в съблекалнята. Имаше портативен щендер за дрехи, отрупан със суичъри с качулки, долнища за загряване, роклички за тенис, поли, потничета и тениски. Встрани имаше сгъваема маса, отрупана с бельо, спортни сутиени, къси чорапи и всевъзможни ленти за китките. И най-странното, всичко беше черно.

— Треньорът ти. Брат ти. Уикипедия. Висока метър и осемдесет. Толкова малко дори от моделите напоследък са толкова високи. Но не се безпокой, избрах размерите в съответствие с това. — Моник най-сетне се изправи. Беше изненадващо неспретната, но по онзи фантастичен, граничещ с вид на бездомница начин: спускаща се на дълги, тънки кичури платиненоруса коса до кръста с почти осемсантиметрови черни корени; копринени черни шалвари с ластик около талията и глезените; безредно преплетени сребърни и златни накити и висулки с кожени каишки; мъжка долна фланелка с шпиц деколте, върху която носеше овехтяло рокерско яке; боти от змийска кожа с нисък дебел ток, които, странно, със същия успех можеха да са подходящи и за проститутки, и за баби. Гвоздеят беше голям инкрустиран с диаманти платинен пръстен с форма на верига, който се увиваше около и между всичките четири пръста на лявата й ръка, поради което бе принудена да разчита изцяло на левия палец и дясната си ръка дори за най-простите задачи.

— Аз съм спортистка, а не модел — каза Чарли, опитвайки се да запази ведър тон. — Плюс това „Найки“ знаят мерките ми с точност до милиметър. Правят по поръчка всичките ми екипи. Знаят размерите ми.

Моник се засмя. Неприятно.

— Да, ами, днес нямаше време за това. Целувките с Марко Валехо снощи промениха разписанието на преобразяването, така че правим най-доброто, което можем, за много кратко време. Ще скалъпим нещата за Кий Бискейн, а после — къде си след това? Акапулко? — ще се постараем да е както трябва.

Имаше толкова много неща за подробно разясняване, че Чарли дори не знаеше откъде да започне.

— Да ги „скалъпите“?

— Ела тук, нямаме много време. Не трябва ли да се зареждаш с въглехидрати или нещо такова в осем?

— Закуска? Да, наистина тогава се опитвам да хапна. — Чарли отиде до щендера с облекла и започна да преглежда дрехите. — Защо всичко е черно?

— Воините носят черно. — Моник не вдигна поглед. Беше заета да съчетава една пола и горнище.

— Всъщност предпочитам рокли — каза Чарли. — Разсейвам се, когато нося потниче и то се набере и се вдигне нагоре, когато изпълнявам сервис. Какво ще кажете за това?

— Хмм — промърмори Моник. Звучеше крайно незаинтересувана. — Боже, в екипите за тенис наистина няма кой знае какво разнообразие, нали? Ето, искам да пробваш това. — Вдигна едно относително безобидно на вид семпло късо черно потниче и права пола.

— Никой не носи черно — възрази Чарли с надигаща се паника. — Това е тенис, а не нощен клуб.

— Пробвай го. — Тонът на Моник беше спокоен, но твърд: повече обсъждане нямаше да има.

Чарли се съблече напълно гола и се изправи: изопнати назад рамене, издадени напред бедра, силна, уверена и горда. Надяваше се да накара новата си стилистка да се смути поне малко, но Моник не изглеждаше ни най-малко изненадана. Вместо това бавно премести поглед от краката на Чарли нагоре към лицето й, хладнокръвно оглеждайки всеки сантиметър от голото й тяло.

— Прекрасно — заяви тя след един дълъг миг, в който Чарли с раздразнение откри, че се чувства неловко. — Всъщност много по-добре от всички подлагащи се на гладуване модели. Прекрасен корем, истински гърди, някоя и друга извивка около ханша. Някои може и да кажат, че бедрата са твърде яки, но мисля, че работят в твоя полза. А задникът ти е убийствен. Как го поддържаш толкова високо?

Чарли почувства как бузите й пламват:

— Точно сега не мога да реша дали да ви целуна, или да ви ударя. Май и двете.

Моник отметна глава и се разсмя заразително:

— Тогава знам, че постъпвам правилно. Харесвам те. Ще се справиш. Просто ми се довери, окей? Ще бъдеш убийствена.

Чарли кимна. Когато Моник й даде знак, тя пробва потничето и полата. И двете бяха изключително семпли, неща, които беше носила хиляди пъти: единственото, което явно ги отличаваше от буквално стотиците поли и потничета, които притежаваше, беше, че са черни.

— Ммм, обърни се. Добре, харесва ми лекият клош тук, но определено трябва да вдигнем дължината. — Тя дръпна нагоре презрамките на сутиена на Чарли, при което гърдите й леко се раздрусаха. — Добре, това ми харесва. Само ще поработя малко тук… и тук. — Тя сложи две безопасни игли, надраска няколко бележки в малък червен бележник от молескин и се обърна да погледне Чарли. — Окей, вмъквай се обратно в онова отвратително тюркоазно нещо и върви да закусиш. Кога можеш да си обратно тук? След двайсет минути?

Чарли кимна.

— Ще подготвя всичко дотогава.

— Ще ги преправяте ли? Удобно ми е така, както е в момента! — Чарли нямаше намерение да хленчи, но нямаше начин да позволи на тази жена — тази стилистка — да прецака удобството й на корта. Тя беше на първо място тенисистка — а не, както Моник така деликатно бе изтъкнала, манекенка. Споменът за „Уимбълдън“ и издънката с обувките още беше пресен в ума й: не можеше да има повече издънки по отношение на гардероба. Нито една.

— Тръгвай. Остави ме. Нямам много време — каза Моник. Бръкна в гигантска платнена чанта и измъкна шевна машина.

— Това сериозно ли е…?

— Върви!

Минути по-късно Чарли излезе от съблекалнята. Джейк и Тод веднага се втурнаха към нея да й зададат милион въпроси, но Чарли настоя да се въздържи от преценка, докато не се облече. Поръча си овесена каша с бадемово масло и нарязани банани с две твърдо сварени яйца от кухнята за играчите и положи всички усилия да гледа нещо на екрана на айпада си. Със слушалки в ушите. Напълно пренебрегвайки брат си и треньора си. Далеч по-добре беше да се съсредоточи върху последния епизод на „Тази стара къща“, отколкото да се фокусира върху нарастващото си безпокойство заради предстоящия си мач, така че дъвчеше бавно, методично и мълчаливо. В мига щом приключи се отправи обратно към съблекалнята.

— Съжалявам, знам, че не беше дълго, но вече трябва да се обличам. Имам предвид веднага. Няма да си съкращавам времето за тренировка само за да…

Моник вдигна ръка:

— Свърших. Ела тук.

Чарли отиде до импровизираното ателие на Моник в стаята за упражнения и забеляза две други състезателки да ги гледат от съблекалните. Разбираше защо. В едва двайсетте минути, в които беше отсъствала, Моник някак беше успяла да пришие тънка ивица от черна кожа около долния край на полата.

— О, боже мой, направила си това? Чакай, кога го направи? И как? Моник, изглеждат фантастично, но категорично няма начин да нося кожа на корта. Разбираш това, нали?

Моник изсумтя:

— Млъквай и се събличай. Веднага.

— Но това е кожа.

— Кожени акценти — поправи я Моник. — Гола. Веднага.

Чарли хвърли поглед нагоре към стенния часовник. Трябваше да е на корта след десет минути, ако искаше да вмести цялата си програма от упражнения за разтягане и разгряване. Остро давайки си сметка, че другите две тенисистки наблюдават всяко нейно движение, тя отново се измъкна от тюркоазната си рокля. Първо нахлузи чифт черни шорти, които й подаде Моник: бяха същите, каквито носеше обикновено, и дори не забеляза, докато Моник не посочи, че върху задната част на тези имаше избродирани с блестяща нишка буквите Ш и С. Една буква на лявата буза на задника и една — на дясната, за да сме по-точни. И въпреки това не ги усещаше по-различни с нищо.

— Поличката ти се вдига по — колко — милион пъти при всеки мач? И целият стадион зяпа задника ти, права ли съм?

Чарли кимна.

— Това вероятно е главната причина мъжете да гледат женски тенис — заяви авторитетно Моник. — Ще бъде истинска небрежност, ако не се погрижим за тази рекламна възможност.

— Амин, сестро! — провикна се едната състезателка откъм шкафчето си. Дори не се преструваха, че не гледат. — И на мен ми се ще малко брандиране на задника. Да ви се намират още букви?

Всички се засмяха, включително Чарли. Тя покри с ръце голите си гърди и подскочи леко пред огледалото. Както се очакваше, полата й литна нагоре и сребърните й инициали се показаха пред очите на всички.

— Така, сега това. — Моник й подаде черния спортен сутиен „Найки“, който Чарли беше пробвала по-рано, само че този беше с кристали, инкрустирани навсякъде по трите пресичащи се презрамки.

— Да не би да си носиш собствена машинка за обшиване с кристали? — попита слисано Чарли. Нахлузи сутиена през главата си и с облекчение видя, че „гръбчетата“ на кристалите са покрити отдолу с мека като коприна материя. Не усещаше нищо по-различно от преди — всъщност усещането беше по-хубаво.

— Да.

— Шегувах се!

— Аз пък — не. Това е истинска машинка за обшиване на плат с кристали от информационната реклама в началото на деветдесетте. Имам два резервни от eBay просто за всеки случай. Направо бих умряла без нея. Ето, облечи потничето.

Моник беше взела стандартното тенис потниче на „Найки“ и го бе „персонализирала“, изрязвайки триъгълна дупка на гърба — голяма точно колкото да разкрие стегнатите раменни мускули на Чарли и кристалите, които сега красяха спортния й сутиен.

— Това изглежда наистина добре — провикна се Карина Гайгер и вдигна окуражително палци към Чарли. — Може и аз да пробвам — изкикоти се Карина, докато прокарваше ръце надолу по едрите си, издадени напред бедра.

— Благодаря. — Чарли се усмихна. Трябваше да признае, че е съгласна. Без да й напомнят, нахлузи полата. Макар че акцентът ясно се виждаше, нищо, освен копринено мека тъкан не докосваше кожата й. Изглеждаше заплашително, но чувството беше страхотно.

— Как го направи? — попита тя Моник. — Ти си вълшебница.

Моник махна пренебрежително с ръка.

— Така, сега остава само косата ти.

— Нося косата си на плитка. Това не подлежи на обсъждане — почти изпищя Чарли. На вид и допир екипът беше невероятен, но плитката трябваше да остане. През годините беше пробвала всичко — ленти за коса, високо вдигната и ниско пусната конска опашка, кокове с всякакви размери, дори пусната за един особено кошмарен петминутен отрязък от време — но с никоя прическа не се чувстваше удобно на корта, освен единична дълга плитка. Пристегната отгоре на темето и отново в най-долния край с прости ластици, често — с пъстра панделка, вплетена в нея, за цвят. Напръскана с „Л’Ореал Елнет“, за да удържи измъкналите се кичури. А ако беше изключително горещо — покрита с еластична, тънка лента за коса. Тук нямаше — не можеше — да проявява отстъпчивост.

— Знам, че не мога да ти се бъркам за плитката — каза Моник и завъртя очи. — Ето, сложи първо тези.

Чарли пое двете блещукащи връзки за коса и ги пъхна между устните си. Събра тъмните вълни на косата си в средно висока конска опашка и я върза. Отне й само още десет секунди да сплете гъстата си, буйна конска опашка на широка плитка и да замрази политналите кичурчета с малко лак за коса.

— Готово — каза тя, като опипа главата и плитката си да се увери, че всичко си е на мястото. — Така ми харесва.

— Понякога носиш диадема, нали? Или козирка?

— Нося лента за коса, когато навън е много горещо, но само защото предните кичури на косата ми се измъкват от опашката и залепват на челото ми. Никаква козирка. Нито шапка. Не харесвам сенките, които хвърлят върху лицето ми: това ми пречи да виждам топката в дълбочина. А понякога и да преценя завъртането.

— Аха — промърмори Моник. Звучеше безкрайно незаинтересована. — Просто ми съдействай за това, моля.

Другите две момичета бяха приключили в съблекалнята и си тръгнаха. Чарли се запита коя ли беше съперничката й. Щяха да ги повикат на корта след по-малко от пет минути. Възможно ли беше тя вече да е там?

— За кое точно да ти съдействам? Ще призная, че имах съмнения — и все още не съм сигурна, че е страхотна идея да играя в трийсет и две градусова жега, облечена цялата в черно — но наистина мисля, че изглеждам страхотно.

— Всичко е еластично и спомагащо попиването на потта, и всичките тия глупости — каза Моник, като тършуваше из грамаданската си чанта „Гояр“. — Не се хващай за черното. Можеш и сама да видиш, че нито кожата, нито кристалите ще ти попречат. Съкрушена съм, но признавам, че това е един от много малкото пъти, когато е важно да се вземе предвид както модата, така и функционалността. Ела тук.

Чарли току-що беше приключила с връзването на маратонките си — бяха точно копие на обичайните й обувки, само че изцяло в черно и осеяни със засукани редове от кристали — и пристъпи към Моник.

— Затвори си очите.

— Никакъв грим. Става пълна катастрофа, когато се изпотя и…

— Никакъв грим. Сега затвори очи.

Чарли се подчини. Почувства как Моник леко издърпва нещо през главата й, като внимава да не развали плитката й, а после го прикрепва с две шноли.

— Идеално!

Чарли бързо отвори очи. Моник я беше отвела до огледалото в цял ръст в съблекалнята и Чарли можеше само да се взира в себе си.

— Знам, че е малко необичайно, но наистина мисля, че прави цялото…

— Прелестно е — прошепна Чарли. Вдигна ръка да докосне малкия и невъзможно фин грозд от скъпоценни камъни точно над пътя на косата си. Коронката беше лъскава, но въпреки това елегантна и се придържаше на място от една от еластичните черни ленти на Чарли, която почти напълно се сливаше с косата й.

— Добре, така и би трябвало — кимна Моник. Изглеждаше удовлетворена и може би малко облекчена.

Чарли опипа ред миниатюрни лилави камъчета, които се събираха във форма на малко сърце към центъра.

— Аметист. Зодиакалният камък на майка ми — прошепна тя.

— Да, брат ти ме подсети за това. Останалите са цветни и прозрачни кристали „Сваровски“, каквито са и всички кристали, с които са украсени спортният ти сутиен и маратонките. Техните хора ще бъдат много приятно развълнувани.

Чарли премести поглед от инкрустираните си с кристали маратонки към подкъсената си, поръбена с кожа пола, огледа секси разтвореното си късо потниче и обсипания с бляскави късчета спортен сутиен, и накрая се спря върху малката, оформена като корона диадема, за която, ако не я виждаше с очите си, щеше да се закълне, че изглежда кичозна в най-добрия случай и отблъскваща — в най-лошия, и си помисли: Да. Получава се.

— Тръгвай! — нареди Моник.

Чарли се хвърли на врата на изненаданата стилистка и я прегърна. Моник се поколеба за момент, но после отвърна на прегръдката й.

— Леле, добре, значи ти харесва. Супер.

— Влюбена съм в това.

— Отлично. Положението само ще се подобри, когато не се налага да действаме толкова набързо. Наритай малко задници днес, ясно?

Чарли благодари на Моник и измина почти с подскачане целия път до чакалнята за играчите.

Дан пръв вдигна поглед от романа си, когато тя влезе.

— По дяволите — продума, позволявайки на погледа си да се придвижи от краката към главата й. — Изглеждаш фантастично.

Сигурно моментално се беше смутил заради дръзкото си изказване, защото промърмори някакво извинение, но Чарли бе във възторг.

— Мислиш ли? — попита тя и леко се завъртя. — Хубаво е, нали?

— По-добре от „хубаво“ — каза Дан. — Умопомрачително е.

Тод се приближи с пластмасова чаша кафе в ръка. Със свободната си ръка хвана Чарли над лакътя и я завъртя в полукръг, докато я оглеждаше като парче месо.

— Ето, за това говоря — каза. — Дръзко излъчване. Малко сексапил. Голям, тлъст среден пръст за онези хубави малки роклички, в които вечно търчиш наоколо.

— Значи ти харесва? — попита Чарли, макар че вече знаеше отговора.

— По дяволите, да, харесва ми. Казва едновременно „Чукай ме“ и „Не се ебавай с мен“. Какво има да не му харесвам?

— Наистина те бива с думите, знаеш ли? — подхвърли Чарли и макар да знаеше, че би трябвало да се обиди от вулгарната му преценка, неволно изпита наслада от похвалата — особено след като беше изречена от Тод.

Чарли се огледа наоколо, за да покаже тоалета си на Джейк, но когато обявиха мача й по високоговорителя над главите им, Тод се обърна и постави ръце на раменете й.

— Слушай ме много внимателно — каза той с лице само на сантиметри от нейното. Чарли усети мириса на кафе в дъха му и видя амалгамните пломби на задните му зъби. Постара се да не се присвие от отвращение. — Вече обсъдихме стратегията. Знаеш как да смажеш това момиче. Използвай този мач като шанс да се упражниш в ролята на завършена шибана кучка. За теб тя е нищо — просто петънце незначителна мръсотия, която ще пратиш обратно отново в забвение, след като я стъпчеш с резултат 6:0, 6:0 в два поредни сета. Разбрано?

Чарли отвори уста да каже нещо, но Тод вдигна ръка.

Лицето му се доближи още повече:

— Ти си проклет воин, Шарлот Силвър, а воините побеждават. Онова, което не правят, е да прегръщат противниците си или да плачат за майките си, или да дават мило и драго за всеобщото обожание. Разбираш ли ме?

— Да — каза Чарли.

— Какво си ти? — попита той.

— Воин.

— А какво правят воините?

— Побеждават.

— А какво ще кажеш на противничката си, когато я видиш на корта след четири минути?

— Нищо.

— Точно така — нищо. Нито една проклета дума. За теб тя все едно е мъртва, ясно ли ти е? Имаш по-сериозни неща, за които да се тревожиш, от това как се чувства тя днес. Като например да я напердашиш така здраво, че да й се прииска да се оттегли завинаги. Capisce?

— Capisco.[1]

— Сега върви. И не се връщай при мен, ако изгубиш този мач, Силвър.

Тод се обърна и тръгна бавно към другата страна на чакалнята за играчите, където — знаеше Чарли — щеше да си приготви поредното грамадно кафе, а после да отиде до мястото й на корта.

Дан повдигна вежди към нея:

— Е, това… си го биваше.

Чарли видя неодобрението в изражението му, но като никога този път не допусна то да я впечатли. Да, Тод беше прекомерно надъхан, но независимо дали се дължеше на насърчителната му реч, или на нейното преобразяване, тя се чувстваше точно толкова силна и решителна, колкото изглеждаше. Възможно ли беше една нова външност да е в състояние да създаде увереност? По-рано Чарли не би смятала така. Но сега сведе поглед към изцяло черното си великолепие и разбра, че отговорът е: По дяволите, да.

[1] (Итал.) — Разбираш ли? — Разбирам. — Б.ред. ↑

12
Гореща нова двойка на хоризонта

Ангуила

април 2016

— Мога ли да ви донеса още нещо? — попита служителят от басейна: младото му лице бе усмихнато и оживено.

Чарли подръпна миниатюрните си слушалки и се замисли за секунда.

— Още едно айскафе би било страхотно. Безкофеиново — насили се да каже. Когато той се отдалечи, тя хвърли поглед наоколо да се увери, че все още е единствената край басейна — не особено изненадващо, като се има предвид, че беше осем сутринта — и натисна клавиша Play на айпада си.

Водещата по ESPN беше Крис Евърт, една от героините на Чарли. Тя и Джон Макенроу коментираха преглед на най-забележителните моменти от турнира в Кий Бискейн. Тя превъртя напред репортажа от мача при мъжете, като се спря само за да се възхити на сет пойнта на Марко, (с който той спечели дългия тайбрек в петия сет, докъдето бе стигнал след загубата на първите два, с което спечели не само мача, но и целия турнир. Особено й хареса, когато той хвърли ракетата си високо във въздуха и падна на колене, навеждайки се да целуне корта), а после започна да прехвърля набързо мачовете между жените, докато намери своя. Мачът й в първия кръг срещу канадката Дийна Мълън беше толкова опустошителен, колкото бе настоявал Тод. Чарли я бе победила 6:0, 6:0 в продължил трийсет и девет минути мач, в края на който горкото момиче вече бе просълзено. Това не бе изненада за никого — Чарли определено беше фаворитката в мача поради положението си на най-високо поставената състезателка в ранглистата — но никога през цялата си професионална кариера не беше нанасяла такова сериозно поражение на никого. Джейк твърдеше, че новият й екип на Принцесата воин й е вдъхнал допълнителен състезателен хъс. Тод настоя, че заслугата е на съвета му към Чарли преди мача — да не говори, да не поглежда или да не общува по какъвто и да е друг начин със съперничката си. Тя пренебрегна и двамата, като се засмя и каза, че всичко се дължало чисто и просто на умението и решителността й, но се питаше дали не бяха прави. Чувстваше се свирепа в черния си екип, докато всички я зяпаха възхитено; искаше не просто да победи съперничката си, а да я смаже. Когато момичето сподави сълзите си на унижение в края на мача, Чарли инстинктивно се отправи към мрежата да каже нещо утешително, но един кос поглед от Тод към нейния край на корта я накара да спре като закована. Чуваше думите му в ума си като припев: Ти си воин. Воините не прегръщат враговете си.

Мачът й във втория кръг беше преминал до голяма степен като първия, достатъчно, че да подтикне Крис Евърт да се зачуди дали не виждаха една нова и подобрена Шарлот:

— Сякаш е напълно различен играч — разказваше гласът на Крис относно един момент, в който Чарли заби уинър в очертанията на корта. — Обикновено не виждаме такъв свръхагресивен, настървен стил на игра от страна на Шарлот Силвър.

— Никак не ми се ще точно аз да изтъквам очевидното, но тя диаманти ли носи? — попита Макенроу.

— Кристали — засмя се Евърт. — „Сваровски“, доколкото разбрах. Чу ли за новия й рекламен договор? Тя е новото световно лице на кристалите „Сваровски“. Не искам да спекулирам твърде много по отношение на числата, но според мен спокойно може да се каже, че тази млада жена ще носи корона кажи-речи през всеки миг от всеки ден.

— Адмирации за екипа по връзки с обществеността на това момиче — отбеляза Макенроу. — Не е лесно да изместиш от сцената Наталия Иванов, но Шарлот Силвър го прави. Сега Шарлот е явната фаворитка на феновете.

Крис добави:

— От сладко и опитно това момиче се преобрази в сексапилно и убийствено буквално за една нощ.

На екрана тръгна клип, в който Чарли удряше топки след победата си на четвъртфинала и тя трябваше да признае, че този нов вид изглеждаше зашеметяващо пред камерата. Макар да бе изгубила в полуфиналите — от Наталия, разбира се — почти всички бяха съгласни, че Чарли си струва да се гледа.

— Не е ли, как да кажа, напълно сексистко и шовинистично или нещо подобно да се намеква, че горещите целувки с играча, който е световният номер едно в мъжкия тенис, пред целия свят, подпомагат донякъде популярността й? Или съм пълен гадняр, че казвам това? — Камерата отново показа Макенроу и Евърт, седнали един до друг в ложа за специални зрители над корта.

Евърт се засмя:

— Вероятно бих могла да се сетя за друг начин да формулирам това, Джон, но не, не съм несъгласна с теб. Шарлот Силвър и Марко Валехо са най-добрата двойка в професионалния тенис от Щефи и Андре насам.

— Или теб и Джими?[1] Да не забравяме за това — отбеляза Макенроу.

Кадърът се смени и показа финалния гейм, с който Наталия спечели турнира — уверено приключи мача с 40:0 и спечели последната точка от ас. И двамата коментатори се възхитиха на сервиса й, но Чарли забеляза, че звучат значително по-малко заинтересувани от Наталия, отколкото при нормални обстоятелства. По-малко заинтересувани, отколкото от Чарли, поне така звучеше.

— Заповядайте, госпожице — каза сервитьорът, оставяйки айскафето. Явно полагаше големи усилия да не зяпа тялото й. Не му се получаваше.

— Благодаря.

Той се позабави и Чарли се зачуди дали да му даде бакшиш веднага, но сервитьорът само каза:

— Не искам да ви смущавам, госпожице Силвър, но ви видях да играете в Кий Бискейн, и… уау. Бяхте страхотна.

Чарли заслони очи с ръка, когато вдигна поглед към него. Беше към осемнайсетгодишен, висок и върлинест, с твърде голям нос и осеяно с лунички лице. На бялото му поло пишеше „Вайсрой“, „Ангуила“ и то беше прилежно затъкнато в колосани тъмносини къси панталони. Не беше Марко, но беше по детински сладък.

— Наричайте ме Чарли. Почитател на тениса ли сте? — попита тя с усмивка. — Не предполагах, че в тази част на света ще има чак такъв интерес.

— О, не, тъкмо обратното. На острова има множество страхотни играчи. Всъщност съм наставник на тима в местната гимназия. От играчи на добра воля е, разбира се — нямат пари даже за екипи — но хлапетата са наистина запалени по играта.

— Удивително. С удоволствие бих дошла да погледам. Това е на практика единственият ми свободен час от посещението, но може би ако успея да се измъкна тайно по-късно…

— Би било невероятно! Децата толкова много ви обичат и съм сигурен, че ще бъдат толкова…

— Какво става, прелестна моя? — Марко се вмъкна в шезлонга до Чарли. Раменете и талията му образуваха триъгълник от мургаво мускулесто съвършенство. Банските му гащета стояха ниско на задника му, прекалено ниско, излагайки на показ граничеща с неприличното пътечка от косми, която се изкачваше по плоския му като дъска корем право към пъпа. Късите бански гащета не висяха отпуснато.

— Здрасти — каза тя или поне се опита. Овладей се, помисли си. Предишната нощ беше първият път, в който тя и Марко поискаха съседни стаи със свързваща врата направо на рецепцията, без да ги е грижа кой ще ги чуе. Никой от двамата все още не искаше да прекарват заедно нощта — сънят беше твърде важен — но беше освежаващо да не се налага да се крият.

Марко заслони очи с длан и погледна към младия помощник при басейна:

— Хей, ще ми донесеш ли смути от ягода и банан с малко протеин на прах? Треньорът ми остави един флакон от правилната марка при главния готвач, така че виж при него. Благодаря, човече.

Лицето на момчето пламна и той потегли почти със спринт.

— Всъщност е мило хлапе. Точно ми разказваше как доброволно взима участие в…

— Да, мило хлапе. Слушай, красавице, видях, че имаш тренировка на корта в единайсет, и се надявах, че може да се сменим.

Чарли подръпна горнището на банския си. Двете чашки се придържаха от малка метална пластинка, нагрята от напеклото я слънце. Ако не внимаваше, щеше да се окаже с две букви Т, от „Тина Търк“, буквално прогорени в гърдите й.

— От колко часа си?

— В четири. Последен. Но искам да приключа с това, за да мога да разполагам с известно време край басейна днес.

— Съжалявам, не мога. При положение че фотосесията започва по залез, дотогава ще трябва вече да съм на прическа и грим. Може би някой друг може да се смени с теб? — Чарли вдигна слънчевите си очила на главата и се загледа към лазурно синьото море. Едва можеше да повярва, че я бяха поканили на тази фотосесия. И то с Марко? Не къде да е, а в Ангуила? Цялото това нещо беше безумно.

— О, хайде де — взе да я придумва Марко. Плъзна ръка под горнището на банския й и обгърна гърдата й в шепа. Вместо да я накара да се почувства приятно, това придърпа вече изгарящо горещата метална пластинка към долната част на гърдите й и опари плътта й. Отблъсна ръката му.

— Спри! Сред хора сме — прошепна, подразнена от начина, по който звучеше.

— В случай че не си забелязала, „обществеността“ си умира от кеф да ни гледа как се мотаем наоколо — отбеляза Марко с онази дяволита усмивка, която винаги караше стомаха й да се премята неспокойно. — Какво ще кажеш? Вземи часа в четири, а аз ще ти уредя един масаж. Аз черпя.

Служителят за басейна се върна и Марко пое смутито, без да благодари. Дръпна продължително от сламката.

— Става — заяви.

— Много благодаря — каза Чарли на момчето, компенсирайки неучтивостта на Марко твърде пресилено с огромна усмивка. — Мисля, че вече си имаме всичко.

— Да, госпожице Силвър — каза той, преди отново да хукне.

Чарли се обърна към Марко:

— Не мога да го направя. Запазила съм корта от единайсет до единайсет и трийсет. Дан е напълно готов, а Тод ще бъде с нас по Skype. След това имам обяд, а после вдигане на тежести. — Чарли хвърли поглед към часовника си. — Защо не попиташ Наталия? Видях в графика за записванията, че е ангажирала корта в девет.

— Забрави — каза Марко, очевидно подразнен. Пусна смутито си на страничната масичка толкова силно, че част от него се изплиска над ръба, и се изправи. — Ще се видим по-късно. Имам много за вършене. — И без да я целуне, да се усмихне или да каже „довиждане“, си тръгна.

— Сериозно ли, Марко? Ядосан си, защото не искам да си сменя часа за тренировка с теб?

Знаеше, че я е чул, но той не спря. Мигове по-късно изчезна в ресторанта край басейна.

Чарли въздъхна и отново пъхна миниатюрните слушалки в ушите си. По време на турнири беше доста трудно да се уговори час за тренировка на корта — съществуваше цяла стресираща система, основаваща се на мистериозно съчетание от място в ранглистата, старшинство, време на мачовете и агресивността, с която треньорът на съответния играч тормози и изнудва съставителите на графика — но днес не беше така. В хотела имаше един корт, предназначен за тях, а имаше шестима, поканени за фотосесията на „най-страхотните играчи в тениса“, представяна всяка година на две страници в юнския брой на „Венити Феър“. Всеки разполагаше с деветдесет минути време на корта и от тях се очакваше сами да разпределят графика си за хранене и за вдигане на тежести, като планът беше фотосесията да се състои по време на „вълшебния час“ тази вечер, краткият промеждутък от време точно преди залез-слънце, когато светлината беше най-съвършена.

Чарли се обърна отново към айпада си и продължи да сърфира. Разгледа няколко публикувани в Instagram снимки на Пайпър и Ронин на благотворително парти в болницата, където работеше Ронин. Всички други съпруги носеха типични за стила на Даян фон Фюрстенберг туники с различни щампи или черни панталони с копринено горнище в перлен цвят; Пайпър беше издокарана в гащеризон с леопардова шарка и високи до небето обувки на ток с капси, а косата й бе събрана в буйна висока прическа на върха на главата. От всички жени, които Чарли бе срещала, тя беше единствената, която съумяваше да носи предизвикателно червено червило по всяко време на денонощието, без нито за миг да изглежда като проститутка. Чарли се усмихна и взе телефона си.

Видях ти снимките от благотворителното парти за събиране за средства за лечение на лупус. Впечатлена съм.

Трите точки се мярнаха за няколко секунди, преди да дойде отговорът на съобщението: емотикон с ръчичка, показваща среден пръст.

Не, сериозно, видях онези токчета в едно заведение за пийпшоу на Таймс Скуеър преди няколко месеца. Много шик.

Този път Пайпър отвърна със снимка на собствен персонализиран емотикон, на който бе вдигнала среден пръст.

И аз те обичам. Споменах ли, че съм в Ангуила? Произнасят го Анг-гий-лах. Просто си помислих, че е добре да знаеш.

Ако не се чукаше с най-готиния тип на планетата, щях да съм принудена да изтъкна каква огромна, невероятна загубенячка си.

Да, добре, чукам най-фантастичния тип на планетата. Който сега ме нарича свое гадже, между другото.

Ще трябва адски да се постарая като твоя шаферка, та да ви засенча вас двамата. Не е зле веднага да започна с плановете.

Хахахахах, не бързай чак толкова!

Чарли остави телефона си и усети, че сърцето й блъска силно в гърдите. Разбира се, Пайпър се шегуваше, но дори самото споменаване за брак с Марко я караше да се чувства отвратена, развълнувана и неспокойна едновременно. Бяха минали само десет дни, откакто разкриха връзката си, но тя предполагаше, че навярно можеше да се брои и цялата година, през която спяха заедно…

Върху екрана на айпада й изникна имейл от Изабел, агентката по връзките с обществеността от Женската тенис асоциация, и Чарли го отвори.

Скъпа Чарли,

Приложено ти изпращам обобщена версия на събитията от последната седмица. Включила съм всички споменавания, репортажи, интервюта, твърдения от зяпачи, че са ви забелязали, журналистически подмятания и снимки, които включват или теб, или Марко, или и двама ви след вечерта на задължителното парти за играчите в Маями. Поздравления! Това е наистина огромна рекламна възможност и винаги оценяваме шанса да привлечем вниманието към нашия спорт. Надявам се, че се наслаждаваш на фотосесията с „ВФ“. Постоянно съм във връзка с техните хора, но моля те, уведоми ме, ако мога да помогна с още нещо.

Всичко най-добро, Изабел

Под бележката имаше три дузини линкове, които на пръв поглед включваха всичко, от US Weekly до О, The Oprah Magazine. От Page Six бяха поместили сочна дописка, намекваща за слухове, че тя и Марко имат връзка — „във всевъзможни луксозни хотели по цял свят“ — вече от година. Gawker бяха поместили гневно сексистко разсъждение по въпроса защо тенисистките са, по техни думи, „в общи линии единствените привлекателни професионални спортистки на Земята“, с особено обиден и унизителен коментар, насочен към баскетболистките и плувкините; от Е! Online бяха изровили дузина снимки на нея и Марко като състезатели младша възраст и ги бяха съчетали с множество безсмислени, задъхано възторжени надписи от рода на: „Създадени един за друг!“ и „Предопределени един за друг от рождение!“ из уебсайта си. Повечето онлайн списания и блогове поместваха на преден план снимката, сега прочула се като „Целувката“: някои я показваха в близък план, за да я направят да изглежда като тайно заснета от папараци, а други замазваха фона с Photoshop, така че не можеше да се определи ясно дали Чарли и Марко се бяха целунали набързо, докато вървят по червен килим пред стотици хора, но всички изпращаха едно и също послание: Гореща нова двойка на хоризонта.

Чарли изключи айпада и го прибра в плажната си чанта. Разгъна пластмасовия шезлонг чак до долу, изпъна ръце над главата си и почувства как ранното сутрешно слънце лъхва тялото й. Всичко се беше случило толкова бързо. Нов треньор, нова външност, ново гадже, нов агресивен стил на игра. А просто в случай че съществуваше някакво съмнение дали това е правилният начин на действие, налице бяха осезаемите резултати, които да бъдат взети предвид: достигане до полуфиналите на турнир от Задължителните висши, рязко издигане в ранглистата и повече медийно внимание през последната седмица, отколкото Кейт Мидълтън беше привлякла с оповестяването на втората си бременност.

Когато се събуди половин час по-късно, й се струваше, че е спала цяла сутрин. Кога за последен път се беше отпускала достатъчно, за да заспи край басейна? По дяволите, кога за последен път изобщо беше седяла край басейна? От всички фантастични хотели, в които отсядаше, всички екзотични градове и далечни страни рядко изобщо виждаше нещо друго, освен летището, тенискорта и вътрешността на хотелската си стая. От време на време се случваше да вечеря в някой страхотен ресторант или да присъства на парти за играчите в някой забавен нощен клуб, но всички тези петзвездни хотели с най-добрите готвачи и най-красивите клиенти можеха да са къде ли не. Ако не бяха изтощението от часовата разлика и печатите в паспорта й, Чарли трудно можеше да си спомни дали е в Хонконг, или Шанхай, Мелбърн или Оукланд. Веднъж беше написала групов имейл с най-нови сведения до Пайпър, Джейк и баща си и им беше разказала за гледката, която бе видяла през прозореца си на път от летището на Абу Даби към хотела си; едва когато в отговора си баща й я попита дали през въпросната седмица не играе в Дубай, тя осъзна, че е прав.

Часовникът на телефона й показваше девет и осем минути сутринта. При нормални обстоятелства Чарли мразеше да бяга, но сред играчите това бе всеизвестно като единствения начин да вместиш малко разглеждане на забележителности; зачиташе се за тренировка, а и в същото време човек успяваше да „вкуси“ малко от местния колорит. Отправи се обратно към стаята си да се преоблече и макар че уединеното джакузи на балкона на апартамента й с изглед към океана едва не разби мотивацията й, тя си обу шорти, върза маратонките си и пъхна в спортния си сутиен банкнота от двайсет долара, в случай че намери откъде да си купи вода. Плажът Мийдс Бей беше почти пуст, когато затича по него, само с две семейства с малки деца, седнали в плитката крайбрежна пяна, и те й помахаха уморено, когато притича покрай тях. Краката й удряха ритмично в пясъка, а дишането й се ускори. Въпреки добрата си форма, никога не успяваше да пробяга една стандартна миля за достатъчно кратко време, но възприе удобно темпо и се съсредоточи върху вдишването на соления въздух. След няколко минути вече тичаше покрай друг курортен хотел, съвсем не толкова луксозен като „Вайсрой“, но доста приятен и пълен с щастливо пищящи деца. След още около половин миля плажът свърши рязко с измамно скромна табела с надпис „частен имот“, прикрепена върху внушителна порта. Зад нея сякаш от самия пясък се издигаше тучна растителност и прикриваше внушително имение с гипсова мазилка: над палмите се виждаше само настланият с шинди покрив.

След като се отклони от плажа и излезе на павиран тротоар, Чарли последва пътеката, извеждаща към селски път. От лявата й страна имаше няколко разпръснати къщички, църква и нещо, което приличаше на училищна сграда. Зави надясно и затича към селце с очарователна малка пешеходна зона, осеяна с местни магазини и ресторанти. Наоколо се мотаеха няколко туристи с издайническите си слънчеви изгаряния и огромни сламени чанти, но повечето клиенти бяха местни жители от Ангуила: стари жени, суетящи се наоколо с торби с местен сорт банани, и ученици в колосани униформи, довършващи закуската си. Малко магазинче за понички в края на базара рекламираше бутилирана вода, така че Чарли се отправи с подтичване натам.

— Хей! — чу да се обажда познат глас някъде зад нея.

Чарли спря: сърцето й се премяташе в гърдите. Да не би Марко да я беше последвал? Дали беше дошъл да се извини?

Когато се обърна, й трябваше един миг.

— Дан? Какво правиш тук?

Той седеше в зелен пластмасов стол с чаша еспресо пред себе си. Засланяйки очите си с длан от слънцето, вдигна поглед към Чарли и каза:

— Аз бих могъл да те попитам същото.

Чарли попи струйка пот от челото си, а после смутено избърса мократа си длан в шортите.

— Просто излязох да потичам. Прецених, че това е единственият ми шанс да изляза от хотела и да поразгледам наоколо.

— Доста е приятно, а?

— Хотелът ли? Великолепен е.

Дан се засмя — искрен, сърдечен смях с леки бръчици, появяващи се около очите му, и с вдигнато към небето лице.

— Отивам да си взема бутилка вода. Ти искаш ли? — попита го тя.

Той посочи към трите празни стола до масата си:

— Защо не се присъединиш към мен? Трябва да се върнем чак след четирийсет минути или там някъде. Тук имат превъзходно кафе. Дори по-добро, отколкото в Турция.

Чарли се огледа безпомощно наоколо. Защо изведнъж се почувства толкова неудобно? А после осъзна: никога не беше оставала насаме с Дан. Почти не го мяркаше извън корта, до такава степен, че Джейк често се чудеше на глас къде ходи и какво прави той. Изглежда, че Дан не проявяваше интерес да се мотае наоколо с другите, ако задълженията му не го изискваха. Други жени се сприятеляваха със спаринг-партньорите си — за някои дори се носеха слухове, че спят с тях — но Дан явно не искаше да участва в нищо подобно.

— Не те притискам, Силвър. Ако не искаш кафе, няма да се обидя. — Нова усмивка, сега — леко насмешлива.

Чарли се настани на мястото срещу него. Почти мигновено се появи един ангуилец.

— За нея двойно — поръча Дан.

Чарли отвори уста да възрази, че Тод не й позволява кофеин, но Дан вдигна ръка:

— Довери ми се, Силвър. Тайната ти е в безопасност при мен.

— Благодаря ти — каза тя и сключи ръце. — И така, какво те води тук?

— Ти всъщност.

— Не, имам предвид тук. В това село.

Дан сви рамене:

— Просто излязох да се разходя тази сутрин и в крайна сметка се озовах тук. Чух, че храната на острова си я бивало, но не мога да повярвам, че не знаех нищо за това кафене. — Изглеждаше толкова спокоен, толкова овладян. Носеше къс панталон в цвят каки, винтидж сърфистка тениска и маратонки.

— Често ли го правиш?

— Кое? Да излизам на разходка ли? — попита Дан. — Знаеш ли, предполагам, че да.

— Тук ли си винаги, когато не се упражняваме?

Той като че ли се позамисли:

— Да, май да. Това е шансът ми да видя разни неща, нали се сещаш?

Келнерът се появи отново и постави чаши с еспресо пред Чарли и Дан и миниатюрна каничка вдигащо пара мляко в средата.

— Ето, направи така. — Дан наля млякото в чашата на Чарли и пусна вътре бучка бяла захар.

— Тод ще те усмърти заради това — каза Чарли с напевен и закачлив тон.

— Е, майната му на Тод тогава — отвърна Дан. А после, миг по-късно: — Съжалявам, не исках да кажа това.

Чарли се засмя:

— Значи всичко излиза наяве! Нямах представа.

— Не, не е така — припряно каза Дан, като изглеждаше все по-неспокоен с всяка секунда. — Не исках да кажа това. Уважавам Тод като треньор и съм му много задължен, задето ми намери този ангажимент. Задето ме избра.

Чарли се пресегна през масата и сложи ръка върху тази на Дан.

— Хей, забави малко. Ти се шегуваше. Тод може да бъде голям гадняр. Наясно съм. Няма да хукна и да му кажа нещо, ясно? Не се притеснявай.

Дан се взря в ръката на Чарли за един дълъг, неловък миг. Тя я дръпна обратно в скута си.

— Съжалявам — каза той.

— Няма за какво да се извиняваш!

— Просто наистина съм благодарен за тази работа, макар че той е… труден понякога.

— Труден? — изписка Чарли. — Той е първокласен задник. Но това да си остане между нас.

Най-сетне, усмивка.

— И така, когато казваш, че си му „задължен за този ангажимент“, трябва ли да разбирам, че е имало конкуренция? Защото един ден Тод ми показа видеозапис как удряш топката — мисля, че беше през последната ти година в „Дюк“ на мач срещу Университета на Вирджиния, ако не греша — и не спираше да повтаря: „Това е точният човек. Наех го и той ще промени живота ти“.

— Не съм сигурен, че е минало точно така, но е мило от твоя страна да го кажеш — каза Дан.

— Сериозна съм! Настояваше да си ти и само ти.

Двамата отпиха от кафето си и когато вкуси своето, Чарли мигновено усети, че Дан имаше право: беше безумно хубаво.

— И така, какво правеше, когато ти се обади Тод? Беше напуснал колежа преди две години, нали?

Дан кимна:

— Бях се върнал у дома в Марнон, Вирджиния, и работех в железарския магазин на семейството си. Играех в някои местни турнири, но, божичко, беше потискащо.

— Никога ли не си мислил да се насочиш към професионалния тенис? Първо място на сингъл в „Дюк“ е доста впечатляващо постижение.

Той сви рамене:

— Не че никога не съм мислил за това, но всъщност не ми се струваше вариант. Докато растях, нямахме излишни пари за уроци или треньори, или каквото и да било, така че до голяма степен бях самоук. Основната ми цел беше да спечеля пълна стипендия за колежа, в което успях, така че със сигурност не можех да напусна, щом се озовах там. Бях добър, да, но не съм сигурен, че бях достатъчно добър, за да стигна далече. Не можех да рискувам. Гарантираната диплома беше далеч по-ценна от малката възможност да успея да изкарам някакви истински пари, като играя тенис. Поне това си казвам — отбеляза той с усмивка.

— А после се обади Тод… — Чарли млъкна, без да довърши.

— А после сет обади Тод. Каза, че съм идеален за работата, но май истината е, че цената ми беше подходяща. Никой друг нямаше да го направи на практика безплатно… — Той млъкна, явно ужасен. — Не исках да прозвучи така. Боже мой, днес не мога да си държа устата затворена.

— Знаех, че заплащането не е голямо, но Тод ми каза, че това е настоящата тарифа — каза Чарли тихо. Защо не беше обърнала повече внимание на това, когато се случваше всичко?

Дан махна небрежно с ръка:

— Стига. Моля те. Не правя това заради парите. Правя го, защото вероятно е единственият ми шанс да пътувам по света и да видя тези невероятни места, преди да се върна във Вирджиния и да поема магазина завинаги. — Той се прокашля. — И ако сме напълно честни, правя го, защото мисля, че си дяволски добър играч с невероятен талант и потенциал и искам да съм там, когато спечелиш първия си Голям шлем. Защото знам, че ще го спечелиш, и освен това знам, че ще бъде първият от много. Щях да съм луд да откажа това предложение.

— Така ли смяташ? — попита Чарли. Едва се удържа да не го прегърне.

— Мамка му, знам го.

— Често повтаряш „мамка му“ — отбеляза Чарли. — Не знаех това за теб.

Дан се ухили. Хвърли поглед към часовника си.

— Хайде, Принцесо воин, трябва да вървим. Тренировъчните кортове не чакат никого.

Затършува за портфейла си, но Чарли каза:

— Чакай, аз ще се погрижа.

— Какво, мислиш ли, че съм толкова беден, че не мога да купя за двама ни малко карибско кафе?

Чарли завъртя очи. Харесваше този нов ругаещ, пускащ шеги Дан.

— Не, просто си мислех, че е забавно да имам извинение да измъкна пари от сутиена си. — И тя пъхна ръка в дълбините на тениската си.

Дан отмести очи, но това не го възпря да подметне с флиртаджийски тон:

— Най-добрата причина, за която мога да се сетя. Хайде, Силвър. Ще те надбягам по пътя на връщане.

— Оооооо, мислиш си, че можеш да ме биеш само защото съм момиче? Ще си изкашлям дроба, но една миля я взимам за седем минути като стой, та гледай. — Чарли остави цялата двайсетачка на масата и допи последната си глътка кафе. Кофеинът й се стори като преливане на чист живот. — Сега си размърдай задника!

Дан се впусна в спринт напред и Чарли със смях затича да го настигне.

[1] Става дума за тенисиста Джими Конърс. — Б.пр. ↑

13
Принцесата на тениса

Даниел Айлънд, Южна Каролина

април 2016

— Ааааах! — изкрещя Чарли, когато ракетата й влезе в съприкосновение с издигащата се топка точно в центъра. Плавно се понесе обратно, почти без да докосва мрежата, преди да се приземи толкова близо до очертанията на корта, че Чарли не беше сигурна дали е вътре. Рядко пъшкаше — смяташе го за противна и неподобаваща на дама стратегия, която някои от жените използваха, за да отвличат вниманието на съперничките си — но този път това беше чисто биологичен отговор на това, че удари топката с всяка частичка от силата си. Пискливото сумтене се беше откъснало неволно от устните й. Беше ужасена, но трябваше да признае, че чувството е хубаво.

— Трийсет:нула — обяви жената страничен съдия в микрофона си от високия си стол отстрани до корта.

— Оспорвам! — ревна Карина, сочейки с едрата си ръка към очертанията на корта. — Топката беше отвън!

— Госпожица Гайгер оспори решението. Ще преразгледаме точката — обяви реферът.

Сърцето на Чарли блъскаше силно от изтощението и възбудата. Играеха вече от два часа и половина и само две точки я деляха от спечелването на целия турнир в Чарлстън. Пое си няколко пъти дълбоко дъх през носа и го изпусна през устата, като се разхождаше бавно, за да не напряга краката си. Когато хвърли поглед към ложата за близките на играчите, видя, че всички — баща й, Джейк, Дан и Тод — са отместили погледи от нея и вниманието им е насочено към грамадните екрани отгоре в очакване да започне повторението.

Бавно, съвсем бавно, камерата се фокусира върху изстрела на Чарли: топката мина плавно над мрежата, описвайки почти съвършена дъга по пътя си към очертанията на корта. Там, точно преди да се приземи, камерата даде близък план, така че се виждаха само топката и няколко сантиметра от лентата, маркираща очертанията на корта. На възможно най-забавен кадър топката измина разстоянието до очертанията на корта и — туп! Влакънцата по повърхността й одраскаха най-задния край на линията. Подобна на сянка графика от забавения кадър го потвърди: имаше един сантиметър — може би по-малко — застъпване между топката и очертанията на корта. Но само толкова й трябваше. Тя вдигна юмрук и тържествуващо го сви и отпусна няколко пъти, едновременно с ликуването на тълпата. Тод скочи на крака, вдигна двете си ръце над главата и изкрещя:

— Да, Чарли! Сега довърши това!

— Резултатът ще остане трийсет:нула — обяви спокойно реферът. — Карина Гайгер няма право на повече оспорвания.

Карина плесна ракетата в крака си толкова силно, че сигурно я заболя, и изкрещя:

— Mach es dir selber![1]

Опитвайки се да запази спокойствие, Чарли отиде до очертанията на корта и направи знак на момичето, разнасящо топките, което моментално дотича и й подаде две. Чарли пъхна първата в джоба на черните си долни шорти. Ритмично подхвърли втората един, два, три пъти, а после я запрати във въздуха. Късното следобедно чарлстънско слънце бе ослепително, но тя беше тренирала на достатъчно ярка слънчева светлина, за да остане съсредоточена върху топката. Загледа я как се издига към небето, а после точно в идеалния момент, точно когато топката достигаше връхната точка на издигането си, Чарли отскочи от земята, изпъна дясната си ръка назад, за да запрати удар над глава, и се хвърли след нея със силата на цялото си тяло.

Топката се приземи от вътрешната страна на линията на сервиса, но Карина дори не стигна близо до нея. Ас. Радарният екран в дъното на корта показа скоростта на сервиса: сто шейсет и пет километра в час. Тълпата нададе рев.

— Четрийсет:нула — обяви реферът. — Мач пойнт.

— Чарли! Чарли! Чарли!

— Тишина на корта, моля — каза жената, но публиката не й обърна внимание.

Съперничката на Чарли имаше вид, сякаш изпитва физическа болка, което вероятно беше така; мачът продължаваше вече официално два часа и трийсет и осем минути. Момичетата си бяха поделили първите два сета, като всяка беше спечелила по един с тайбрек, а сега резултатът в третия сет беше 5:4. И двете бяха подгизнали от пот, дишаха тежко и започваха да усещат началото на онова, което — знаеха — щяха да бъдат многочасови убийствени спазми в мускулите на краката. Температурата беше почти трийсет и три градуса.

Мач пойнт, мач пойнт, мач пойнт, повтаряше си наум Чарли отново и отново, преди да си поеме дълбоко дъх, за да се успокои и да остане съсредоточена. Ако не можеше да обуздае и овладее адреналина, който бушуваше в тялото й, рискуваше да провали целия мач; ръцете й щяха да започнат да треперят, краката й щяха да станат нестабилни, концентрацията й щеше да се наруши. Поемайки дълбоко и продължително дъх, тя се застави да огледа кордажа на ракетата, докато се опитваше да успокои сърдечния си ритъм.

Момичето, което носеше топките, се появи отново. Чарли пое една хавлиена кърпа и попи челото си. Избра една от двете топки, които момичето държеше на нивото на очите й, и бавно, обмислено се приближи до очертанията на корта. Това беше. Там свършваше мачът, там беше моментът, в който Чарли щеше да извоюва третата поред в кариерата си титла на сингъл в турнир от Висшите. Когато хвърли поглед през мрежата, точно преди да запрати топката във въздуха, видя Карина да стои до очертанията на корта. Вместо да е заело позиция в готовност да посрещне сервиса на Чарли, момичето се беше превило надве с глава между яките си колене. Не беше контузена, нито й бе прилошало, доколкото Чарли можеше да прецени от това разстояние, а си даваше няколко допълнителни секунди да си поеме дъх и да забави темпото.

Правилата на играта диктуваха, че Чарли като сервиращ играч трябва да изчака, докато посрещащият играч е готов, но те постановяваха също и че посрещащият играч трябва да е готов в приемлив срок от времето, през което сервиращият е готов. Карина знаеше, че Чарли никога няма да изпрати топката в сервис, докато тя не е готова; Чарли знаеше, че Карина знае, и освен това знаеше, че Карина умишлено забавя темпото, за да я обърка. Карина вероятно залагаше на факта, че главният рефер никога нямаше да отсъди забавяне на гейм или мач пойнт, да не говорим пък за точка за спечелване на турнира. Явно водеше психологическа война, за да се опита да изкопчи всяко дребно предимство от един почти изгубен мач. Беше подло и неспортсменско и действаше: Чарли почувства как се разгневява все повече и повече, докато стои до линията на сервиса, подхвърляйки топката отново и отново, докато чака Карина да вдигне поглед и да даде знак, че е готова да продължи да играе.

Докато съперничката й протягаше ръце към пръстите на краката си, Чарли хвърли поглед към трибуните. Тод отвърна на погледа й, сякаш я бе призовавал със силата на волята си да вдигне очи.

— Сервирай — изрече той само с устни.

Очите на Чарли се разшириха. Беше ясно какво казва той, но как би могла? Тя погледна главната съдийка, която не изглеждаше смутена, а после обратно към Тод. Очите му се бяха присвили; гледаше я на кръв. „Сега!“, изкрещя той безмълвно.

Това беше едно от нещата, които Тод вечно й натякваше по време на тренировките им. Тези жени не бяха членове на семейството, не бяха приятели, не бяха дори случайни познати; бяха врагове. Те излизаха там, на корта, и прекарваха всеки миг в опити да разстроят концентрацията ти, да преодолеят ударите ти, да надхитрят стратегията ти и да смажат намерението ти. Те впрягат в действие всяко евентуално предимство и ако искаш дори най-малък шанс да ги победиш, ти също трябва да играеш играта. Като състезател, а не като момичето, което се опитва да спечели короната на кралица на училищния бал. Чарли мразеше тази лекция, но беше ясно — поне в този момент — че Тод е прав. Съперничката й не прекарваше безсънни нощи в размишления за доброто спортсменство. Защо трябваше Чарли да го прави?

Без да мисли повече, Чарли застана стабилно в очертанията на корта, подхвърли топката веднъж върху ракетата и я запрати във въздуха. С ъгълчето на окото си видя как Карина реагира и протяга ракетата си към топката, която полетя извън границите на корта. Точно на това се беше надявала Чарли: стига посрещащият играч да се опита да върне топката, това бе достатъчно, за да се смята, че е готов да приеме сервиса.

За момент никой не осъзна какво се бе случило, но после главната съдийка се приведе напред към микрофона си и обяви: „Гейм. Сет. Мач. Турнир. Поздравления на Шарлот Силвър за спечелването на Откритото първенство на Волво Кар 2016“ — и публиката полудя.

Чарли моментално вдигна двете си ръце във въздуха и нададе тържествуващ вик. Шумът от ликуващата публика на Централния корт в съчетание с бушуващия в нея адреналин, правеше всичко по-ясно, по-силно и по-отчетливо. Това беше. Можеше да го почувства. Тази победа със сигурност щеше да я изстреля в челната десетка в ранглистата и да подобри шанса й да се нареди сред тенисистите, подбрани за участие в предстоящото Открито първенство на Франция. Щеше да даде знак на жените на върха в ранглистата, че тя е сериозен съперник. Тази победа щеше да развълнува приятно представителите на „Найки“, да увери „Сваровски“, че са подписали договор с подходящата жена и несъмнено да насърчи отправянето на други възможни предложения за рекламни договори. Чарлстън не беше най-големият турнир за годината, но беше престижен. Първото място там беше истински сериозно постижение.

След като вдигна ръка да намести миниатюрната си кристална коронка, Чарли се обърна към ложата за близките си. На първия ред Тод, седнал до представителка на Женската тенис асоциация, направо сияеше. Джейк снимаше гледката с телефона си. Хвърли на Чарли огромна усмивка и й направи знак да се усмихне за камерата. От дясната страна на Джейк имаше празно място, където само мигове преди това бе седял Дан. Къде избяга вече? Толкова ли не можа да остане още десет секунди да ме поздрави?, помисли си тя раздразнено. Но всъщност баща й, седнал в реда зад тях, иначе празна редица от четири места, бе този, чийто вид я смути. Той беше единственият, който все още седеше със сгънати в скута ръце; телефонът му не се виждаше никъде. Вместо това гледаше с леко тъжно изражение как Тод и Джейк ликуват. Дали клатеше глава? Чарли проточи врат да види по-добре. Когато улови погледа й, баща й се усмихна, но в усмивката нямаше и помен от щастие. И тя моментално разбра.

— Ъъ, мисля, че тя ви чака — прошепна на Чарли момичето, което разнасяше топките, и посочи отсрещния край на мрежата. Там, застанала с крака, разтворени на ширината на бедрата и с ракета, която държеше опряна на корема си, стоеше Карина. Момичето се взираше в Чарли с несдържана омраза.

Когато Чарли тръгна към мрежата, погледът на Карина остана все така втренчен.

— Ти си не само развратница, но и измамница — прошепна Карина.

Чарли се олюля и залитна назад, сякаш я бяха ударили. Никога не беше чувала обикновено приветливата и вежлива Карина да говори така.

— Моля? — попита тя, подразнена, че гласът й бе толкова несигурен.

— Мислех, че си различна, но много съм грешала.

Чарли стоеше слисана и онемяла. Нима това момиче, което бе крещяло, бе обсипвало съдиите с обиди и беше оспорвало всяка точка през целия мач, което и само се беше опитало чрез измама да спечели мач пойнт, наистина току-що беше изрекло тези неща?

— Една състезателка трябва да е много умела и дръзка, за да спечели точката, когато противничката й не е готова — каза Карина, а после, преди Чарли изобщо да успее да реагира, Карина посегна и дръпна ръката й в силно като менгеме ръкостискане. Разтърсвайки ръката на Чарли нагоре-надолу, докато я заболя, тя безцеремонно я пусна, лепна си престорена усмивка и почти изкрещя: — Страхотен мач, Шарлот. Би трябвало наистина да се гордееш със себе си — преди да си грабне чантата и да напусне корта.

Чарли запрати задължителните няколко топки към трибуните, за да отбележи победата си, изправи се за връчването на трофея и провежданите на корта интервюта, и позира за снимки със спонсорите на турнира, а когато свърши, изпита неописуемо облекчение да открие, че съблекалнята е празна. Застана пред огледалото над мивката, взирайки се в поръбената с кожа черна пола, обсипаните с блестящи кристали маратонки и блещукащата корона, и внезапно се почувства нелепо в същия екип, който само часове по-рано я беше карал да се чувства толкова силна. Сълзите, за щастие, дойдоха едва когато застана под изгарящо горещия душ и си позволи да премисли всички неща, които Карина бе казала. Дали всички мислеха, че тя е с Марко, защото е толкова известен? Дали беше победила с измама? Беше ли от хората, които вършеха такива ужасни неща?

Чарли стъпи върху една хавлиена кърпа и за миг остана на хладния въздух, оставяйки стичащата се по нея вода да изсъхне. Не бързаше да се облича за празничната си вечеря във „ФИГ“, където щяха да са се събрали най-малко двайсет души от Женската тенис асоциация, турнира и целият й антураж, за да честват победата й. Дали всички щяха да надигат чашите си с шампанско с мисълта, че вдигат тост за една измамница? Беше неописуемо унизително. Може би можеше да се оправдае, че й е призляло или че е получила спазъм в крака, или нещо друго, и да се прибере в хотелската си стая? Не, каквото и да беше оправданието й, щеше да привлече повече внимание, отколкото ако наистина отидеше за два часа, усмихваше се и се оттеглеше рано. Ако го изиграеше както трябва, в девет можеше вече да е под завивките си.

— Чарли? О, извинявай, не се усетих.

Чарли подскочи от изненада, когато осъзна, че не е сама, но моментално разпозна гласа. Марси.

— Марси, привет? Какво правиш тук?

Бившата й треньорка се усмихна и Чарли почувства как я залива вълна от облекчение. Не се бяха виждали от много месеци и Чарли често се беше питала каква ли щеше да е първата им среща. Марси изглеждаше точно както в спомените на Чарли, с правата си, изключително гъста руса коса, прибрана на тила, в онези делови конски опашки, които не помръдваха и на милиметър и бяха еднакво подходящи както за гимнастическия салон, така и за официален банкет. Както винаги, беше небрежно облечена в бели джинси и пуловер с остро деколте, който подчертаваше стегнатата й фигура и тена, и вървеше с леко пружинираща походка, която я правеше да изглежда по-скоро около двайсет и пет годишна, отколкото на трийсет и осем. Бяха минали единайсет години, откакто Марси се беше оттеглила от професионалния тенис, и въпреки това все още изглеждаше възможно да вземе ракета и да победи всеки, показал се достатъчно глупав да я предизвика.

— Извинявай, че ти се натрапих така — каза Марси, прекоси разстоянието между тях и подхвърли на Чарли хавлиена кърпа.

— Благодаря — отвърна Чарли и уви малката кърпа от дращещ, груб памук възможно най-стегнато под мишниците си. Забеляза как челото на Марси се набразди леко. — Наред ли е всичко?

— Съжалявам да съм вестоносецът с лошите — е, поне много дразнещи новини, — но хората от допингконтрола са тук. Чух ги да питат на регистратурата за играчите къде да те намерят. Предположих, че си тук, и исках да те предупредя. Ще пристигнат всеки момент.

— Сериозно? Сега? Точно сега ли? — Чарли знаеше, че звучи подразнено, както се очакваше, но от дълго време насам това беше най-добрата новина, която чуваше: щеше да й се наложи да остане в съблекалнята, през цялото време достатъчно близо, за да е пред погледа на служителите от допингконтрола, докато урината й се сгъсти достатъчно, за да я изследват. Което, след почти тричасов мач, в който беше погълнала литри вода, можеше да отнеме час. Или два. Един от моментите, в които играчите най-много се ужасяваха да не бъдат подложени на тест, беше точно след мач, защото това можеше да отнеме цяла вечер. Точно сега звучеше божествено.

— Знам — Марси клатеше съчувствено глава. — Надявам се да мине бързо. Заслужаваш да празнуваш.

— Съмнявам се, че Карина би се съгласила с теб. — Гласът на Чарли й изневери.

Марси разбра моментално.

— О, Чарли, не си причинявай това. И двете с теб знаем, че играта се промени. Колко пъти сме говорили за това? Милион? Ти имаше душевната сила да се върнеш в игра след загуба в първия сет, доминира при тайбрека във втория сет и я победи съвсем честно и почтено в третия. Останалото е без никакво значение.

Чарли познаваше бившата си треньорка достатъчно добре, за да знае, че тя не мисли наистина всичко, което каза. Да, Чарли беше показала страхотна психическа издръжливост и, да, определено беше демонстрирала впечатляваща стратегия и игра на корта, но дълбоко в сърцето си знаеше, че не биваше да изпълнява онзи последен сервис, докато Карина не заеме позиция. Независимо колко подло беше намерението на съперничката й, Чарли можеше така или иначе да спечели сета — щеше да го спечели — и нямаше да стои там точно тогава, гола в стерилно помещение, твърде засрамена, за да се наслади на победата, която наистина заслужаваше. И Марси също го знаеше.

Вратата на съблекалнята се отвори. Чарли и Марси си размениха погледи точно преди пред тях да се появи служителката от допингконтрола: набита, яка жена в спортно долнище и пуловер с надпис „Антидопингова програма за тенис“.

— Шарлот Силвър? Аз съм Тереза Беърд и съм представител на Програмата. Идвам да ви уведомя, че ще извършим стандартен тест за анализ на урина, за да се уверим, че правото ви да се състезавате, е още в сила. Имам ли съгласието ви?

Съгласието й. Все едно имаше избор по въпроса! А времето, избрано за този тест след мача, вероятно беше наказанието й за пропускането на другия рано сутринта в деня, когато беше преспала в хотелската стая на Марко. Щом някой играч пропуснеше тест по време на часа, който беше посочил като приемливо време, служителите можеха да се появят буквално по всяко време и навсякъде: в някой ресторант, на шоу на Бродуей, на летището, в апартамента на приятел, на семейно събиране. Ако състезателят не се съгласеше да се подложи на теста в избрания от служителя момент, това се докладваше като провал и незабавно се налагаше наказание като при употреба на допинг.

Чарли нямаше да спори:

— Съгласна съм. Трябва обаче да ви предупредя — не съм сигурна, че мога да дам урина точно сега.

Жената кимна. Знаеше, че обикновено така стояха нещата веднага след продължителен мач.

— Да опитаме ли? После, ако не се получи, можете да се облечете и ще почакаме.

Марси повдигна вежди към Чарли, сякаш за да каже: „Леле, това звучи страхотно“. Чарли й помаха леко и изрече само с устни: „Благодаря“.

— Марси? Имаш ли нещо против да кажеш на татко и Джейк, че може да съм заета за известно време и не трябва да ме чакат? Ще се срещна с тях в ресторанта веднага щом приключим тук. — Беше й неудобно да моли Марси да намери семейството й, да й натрапва среща, която със сигурност щеше да я накара да се почувства неловко — да не споменаваме, че със сигурност щяха да стоят заедно с Тод, докато я чакат — но нямаше избор: след като официално дадеше съгласието си за теста, се смяташе, че той вече е в ход, и на Чарли нямаше да й позволят да използва мобилния си телефон, докато не успее да се изпишка в чашката.

— Разбира се — каза Марси и вдигна на рамо голямата си платнена чанта. — И отново, поздравления, Чарли. Наистина заслужаваш това. — Едва след като Марси излезе, Чарли си даде сметка, че не я беше попитала нищо за нея или за съпруга й. Странно беше да осъзнае, че сега определено бе изключено да пита за усилията им да заченат бебе.

— Готова ли сте да пробвате, госпожице Силвър? — Гласът на жената беше рязък, отегчен.

— Моля ви, наричайте ме Чарли. Съжалявам, вече напълно забравих името ви. Предстои ни да влезем заедно в кабинка на тоалетна, така че вероятно е редно да си говорим на малко име.

— Казвам се Тереза Беърд. Можете да ме наричате госпожица Беърд.

Жената бе заета да развива широка капачка от пластмасова чашка.

— Ясно. Госпожица Беърд значи. И, да, готова съм.

Чарли тръгна към първата кабинка. Приведе се над тоалетната чиния, обърна се с лице към госпожица Беърд, която стоеше точно пред кабинката с отворена врата, и пое пластмасовата чашка от нея. С две ръце я задържа под хавлиената кърпа, която все още беше увита около гърдите й, но госпожица Беърд се прокашля.

— Наистина се извинявам, но трябва да мога да виждам чашката по време на даването на урина.

Чарли вдигна поглед, все още полуизправена, докато държеше чашката вдигната към тялото си.

— Наистина ли?

— Да.

— Добре тогава — Чарли остави кърпата си да падне на пода. Върна чашката на място, задържа я и се постара да се отпусне. Най-накрая, сякаш след цели минути, почувства как чашката се стопля в ръката й. Като внимаваше да не оплиска никоя от двете, Чарли я вдигна с победоносен жест. А после видя: урината й беше напълно бистра. В чашката със същия успех можеше да има вода.

— По дяволите — изруга.

— Ще изчакам тук навън.

Когато Чарли се появи миг по-късно, облекчена, че отново е увита в кърпата, госпожица Беърд си водеше записки в малък подвързан с кожа бележник.

— Ще трябва да изчакаме — промърмори тя, без да вдига поглед.

— Още нищо, нали? — попита Чарли. — Може ли да се облека?

— Да — каза жената и стисна устни.

На Чарли й беше нужна цялата й енергия, за да не изсъска в отговор нещо противно. Опита се да си напомни, че едва ли е възможно тази жена да се наслаждава на работата си, която в основни линии се заключаваше в това да прекарва дните си в тоалетни кабинки с непознати по целия свят, затова си пое дълбоко въздух и се отправи към шкафчето си. Госпожица Беърд я последва и я загледа, но се държеше на почтително разстояние, докато Чарли навличаше анцуг. Щеше да си облече истински екип, когато цялото изпитание приключи.

— Само ще отида да се гримирам, окей?

Госпожица Беърд я последва при умивалниците и преглеждаше някакви документи, докато Чарли изсуши косата си със сешоар и я изправи. Стомахът й ръмжеше от глад, но внимаваше да не яде нищо, защото после щеше да ожаднее, а пиенето на каквото и да е точно сега щеше само да удължи цялото ужасно преживяване. Хвърли поглед към часовника си: по това време вече трябваше да пристига във „ФИГ“.

Чарли пробва отново, но безуспешно.

— Не се тревожете, ще се получи — каза госпожица Беърд. Това беше първото далечно подобие на успокоителна реплика, което бе изрекла досега.

Мобилният на Чарли иззвъня. И двете с госпожица Беърд видяха на екранчето да се изписва: Татко.

Чарли загледа как телефонът звънна три пъти, знаейки, че не й е позволено да го вдигне, но на четвъртото позвъняване госпожица Беърд й направи знак да отговори.

— Здрасти, татко. Още съм в съблекалнята. Една дама от Програмата е тук за тест и не мога да се изпишкам, така че може да отнеме известно време. Но тя беше така добра да ми позволи да отговоря, така че можеш да ме поздравиш за голямата ми победа.

— Поздравления — каза баща й с безизразен тон.

— Татко. Хайде сега. И двамата знаем, че Карина умишлено бавеше достигането на мач пойнт.

— Ммм. — Винаги, когато баща й мънкаше, това означаваше, че не е съгласен. Чарли знаеше това, но както правеше винаги, когато знаеше, че баща й е недоволен от нея, продължи да говори.

— Искам да кажа, наистина. Какъв избор имах? Страничната съдийка беше напълно изключила, а Тод безмълвно ми крещеше да бия сервис и знам, че в обратната ситуация тя щеше вече да е забила сервис право към главата ми. Какво се предполагаше да направя? Просто да си стоя там като идиотка, като с всяка секунда се схващам и се сдухвам все повече, и да се надявам тя да реши да се включи отново в мача ли?

— Наистина не ми влиза в работата да го казвам, Чарли — отвърна господин Силвър. — Макар че вероятно знаеш какво е мнението ми по тези въпроси.

— Предишната Чарли щеше да чака и да чака до безкрайност, защото така изисква вежливостта, и щях да изгубя този мач пойнт, а после и следващата точка, а после всичко щеше да се изроди в пълен провал. Знаеш, че се е случвало преди! А Марси щеше първа да ми каже, че съм взела правилното решение и че в крайна сметка с натрупването на опит ще придобия психическа издръжливост и няма да допускам това да ми въздейства, но щях да изгубя този турнир. Да го изгубя, защото вечно се опитвах да накарам всички да ме харесват. Изглежда, че на никой друг не му пука за това, така че защо би трябвало мен да ме е грижа? И дори не съм направила нещо нередно. Бях напълно в правото си да бия сервис, когато поискам, по дяволите!

— Е, в такъв случай звучи, сякаш си изяснила въпроса — каза баща й.

— Госпожице Силвър? Може ли да опитаме пак? — попита госпожица Беърд и Чарли изпита облекчение.

— Татко, трябва да затварям. Ще се видим в ресторанта веднага щом приклю…

— В момента се прибирам в хотела за нощта — каза господин Силвър. Тонът му звучеше напълно неутрален за всеки друг, освен за Чарли, която долавяше разочарованието като звук от електрическа китара.

— Вече? Няма ли да празнуваш с нас?

— Вече е толкова късно. И знам, че Джейк и Тод изгарят от нетърпение да говорят с теб. Да се чуем утре преди полета ми.

За момент Чарли замлъкна.

— Добре, татко. Ако наистина го искаш. — Можеше да почувства срама в поруменелите си бузи.

Затвори и насочи вниманието си към служителката за теста.

— Мисля, че този път мога да се справя.

Този път урината потече свободно и след като потопи в нея книжна пръчица, госпожица Беърд я обяви за достатъчно концентрирана.

— Благодаря ви за съдействието — каза тя. — Свободна сте да си вървите.

Чарли кимна, благодари на жената и се отправи обратно към шкафчето си. Измъкна от джоба на окачената там чанта за дрехи папка с предложения за тоалети и започна да я прелиства. До това се бяха свели нещата: два избора на облекло, и двата — направени от някой друг, а тя не можеше да разбере как да ги съчетае, без да си помага със снимка. Имаше варианти за всякакви случаи — интервю с предварително подготвени напечатани въпроси, парти за играчите, телевизионно интервю, самолетно пътуване, семейни вечери и така нататък — и тя прехвърли страниците до общия раздел, озаглавен „Празненства“. Моник беше поставила миниатюрни лепящи листчета с бележки върху две от дванайсетината снимки, представени в този раздел, посочващи двата варианта за избор, които в момента висяха в гардеробчето на Чарли: копринен гащеризон с тънки презрамки, набран на талията и глезените, и изрязана черна тениска в съчетание с нещо, което можеше да се опише единствено като балетна пачка с висока талия. Преценявайки, че вече е прекарала достатъчно време както във висене в тоалетната, така и в чудене как да се облекчи, Чарли облече втория тоалет. Застанала пред огледалото, трябваше да признае, че Моник си разбираше от работата. Късите, стигащи точно над рамото ръкави на тениската подчертаваха добре оформените й ръце, а малката ивица кожа, която се показваше между долната част на тениската и горния край на полата й, правеше гърдите й да изглеждат така, сякаш се опълчваха на гравитацията. Дори обшитите с кристали „Сваровски“ обувки на „Лобутен“ създаваха илюзията, че краката й са безкрайно дълги, въпреки факта, че Моник по многократно настояване на Чарли най-накрая се беше съгласила да намали височината на токовете от почти тринайсет на пет сантиметра.

С протяжен звук телефонът й оповести обаждане от FaceTime. Пред погледа й се появи снимката на Моник. Знаейки, че тя няма да спре да звъни, докато не получи отговор, Чарли плъзна бутона надясно и задържа телефона си възможно най-високо с дясната си ръка.

— Харесва ми — каза и придвижи екрана, за да може Моник да види всичко.

— Къде си, по дяволите? Не трябваше ли досега вече да си в ресторанта? — Моник присви очи в опит да види по-добре. — И на мен ми харесва. Знаех, че полата на Алис и Оливия ще е идеална, и тя наистина е. Дай да ги видя тези „Лобс“.

Чарли насочи телефона към краката си.

— Всъщност са наистина удобни на тази височина.

Моник издаде звук, сякаш се давеше от отвращение.

— Ако някога кажеш на някого, че съм се съгласила да скъся токовете, между нас е свършено. Просто те предупреждавам.

Чарли се засмя.

— Къде е короната? Оставих две допълнителни в козметична чантичка на дъното на чантата.

— Да, видях ги.

— Е, сложи си едната. По твой избор. Как ти харесва това? Кой казва, че не давам на клиентите си никаква творческа свобода?

— Еднакви са, Моник. Едната е с черни камъни, а друга с розови.

— Да, добре, не ти ли харесва, че можеш да избираш? Макар че в този тоалет и предвид факта, че празнуваш огромна победа, силно препоръчвам черната.

— Не знам…

— Е, сложи тогава розовата, ако наистина така ти харесва. Мога да го преживея.

— Просто мисля, че е малко прекалено за центъра на Чарлстън, нали се сещаш? Това е истинският Юг. Родина на кашмирените комплекти от блуза и жилетка. Наистина ли ще нося тиара на вечеря?

— Със сигурност ще го направиш, по дяволите! — изпищя Моник. — Не ме е грижа дали всички други момичета носят всяка една отвратителна дреха на „Лили Пулицър“ в розова и зелена щампа, измисляна някога. Става дума за теб и за никой друг. Ти си Принцесата воин. И, за бога, ти току-що си спечелила нещо! Така че си сложи проклетата корона и се дръж на висота. Точно сега можеш със същия успех да си в шибания Бъкингамски дворец, защото си принцесата на тениса и, по дяволите, по-добре е да изглеждаш като такава!

Чарли загледа как Моник си проправи с криволичене път по подвижна пътека на летището и започна да повтаря троснато: „Лявото е за минаване!“ на всеки, който не се движеше така бързо като нея. Щом слезе от пътеката, отново насочи вниманието си към дисплея:

— Веднага! — кресна толкова силно, че едно четиричленно семейство се обърна едновременно да я зяпне.

Чарли задържа телефона си така, че Моник да види, и измъкна черната тиара от шкафчето си. Ако трябваше да е честна, малкият грозд кристали, които оформяха предната част, бяха дребни и изящни и цветът им почти се сливаше с косата й. От достатъчно далече може би изглеждаше само като искряща лента за коса? Затъкна малките прозрачни гребени в косата си от двете страни и намести частта с короната така, че да е точно в центъра.

— Готово.

— Добре. Не я сваляй. Сега върви да си сложиш спирала и гланц за устни и тръгвай. Отбелязвам си да ти донеса изкуствени мигли следващия път, като се видим. Мисля, че добре ще успеят да…

— Моник! Не мога да нося на корта дори тъмни очила, защото са твърде разсейващи. Мислиш ли, че мога да се справя с допълнителни мигли?

Но връзката вече беше прекъснала. Тя се усмихна на себе си, внезапно почувствала се по-добре, и си събра нещата.

[1] Букв. „Направи си сам“ (нем.), тук използвано по-скоро в смисъл „Играй си мача сама“. — Б.пр. ↑

14
Върховният план

Чарлстън

април 2016

Ново обаждане по FaceTime пристигна в мига щом се бе настанила на задната седалка на изпратената от турнира кола и тя плъзна пръст по екранчето да отговори, без да погледне.

— Какво, ти да не ме дебнеш? Нося проклетата корона, окей?

— Шарлот? Ало? — Сексапилният акцент на Марко я накара рязко да се извърти.

— Марко? — Тя присви очи към дисплея. Той седеше на застлан с килим под някъде, облегнал гръб на една отоманка: беше облечен в дрехи за тенис и се усмихваше на някого извън екрана. Мъж, когото тя не разпозна, седеше на един стол зад него с прикрепена на рамото торбичка лед. Тя изчака Марко да насочи вниманието си обратно към нея, но вместо това той отправи невероятната си усмивка към някого извън обектива на камерата.

— Gracias — каза той, изричайки с леко фъфлене звука „с“ според класическото испанско произношение. — Volver a verme pronto[1]. — Когато най-накрая все пак се обърна обратно към Чарли, той се взря в екранчето неразбиращо, сякаш бе забравил на кого се е обадил.

— Привет — Чарли вдигна ръка да включи лампата отгоре над задната седалка, за да може той да я вижда по-лесно. Беше във възторг да види, че той я е последвал на турнира. Турнирът в Чарлстън беше само за жени и обикновено мъжете не му отделяха особено внимание; те се състезаваха в Монте Карло на „Ролекс Мастърс“ и тъй като Марко бе не само фаворитът на турнира, а също и настоящото лице на „Ролекс“, беше несъмнено зает. Тя пресметна набързо, че в Европа е почти полунощ. Мачът му сигурно се беше проточил наистина до късно.

— Чарли? Как е положението? Какво става там?

— Какво става тук? — подхвърли тя закачливо, полагайки повече усилия, отколкото смяташе, за да звучи небрежно. — О, просто обичайното. Побеждаването е изтощителна работа, знаеш.

Той отново отмести поглед от камерата и намигна. Къде беше? В стаята за почивка на играчите? В хотелската си стая? В нечия друга? После се обърна отново да я погледне. Или не я беше чул, или не схвана намека.

— Шарлот? Слушай, имам само секунда. Можеш ли да ми направиш една огромна услуга? От „Баболат“ току-що се обадиха, че новият ми комплект ракети са готови. Ако ги изпратят с колет, може да бъдат задържани на митницата. Ако ги помоля да се срещнат с теб на летище „Кенеди“, можеш ли да ги изпратиш по самолета за Мюнхен?

— Новите ти ракети ли?

— Ти май каза, че ще играеш в Мюнхен. И идваш утре, нали? Или вдругиден?

Значи той помнеше, че тя лети на следващия ден, което логично означаваше или че знаеше, че е спечелила и не си правеше труда да го спомене, или дори не го беше грижа достатъчно, за да я попита как се е справила. И двата варианта бяха еднакво кофти.

— Да. Тази вечер излизам да празнувам, а утре летя.

— И се прекачваш къде? На „Джей Еф Кей“? Или Атланта? Могат да ги изпратят на което и да е от двете, ако им съобщя тази вечер.

— „Джей Еф Кей“. — Гласът й беше леденостуден.

— Супер. Ще кажа на Бернардо да се обади на твоите хора. Благодаря, скъпа.

— Това ли е всичко?

— Извинявай, amante[2], тук е късно. Ще ми е приятно да се видим, когато пристигнеш. — Той изпрати целувка към екрана, макар че погледът му още се рееше някъде в далечината. — Besos![3]

Тя натисна гневно с палец бутона за приключване на разговора толкова силно, че едва не си изпусна телефона. Себичен кретен, помисли си. Как е това на испански?

Телефонът иззвъня отново почти незабавно. Сърдечният й ритъм се ускори бясно при мисълта, че Марко се беше обадил, за да се извини, но на дисплея се появи името на Джейк.

— Марси ти каза, нали? На път съм. Хората от допингконтрола на практика ме нападнаха веднага след мача и отне цяла вечност, докато успея да се изпишкам според приемливите стандарти.

— Истинска рокзвезда си! Чарли, ти спечели Чарлстън! Изглеждаше невероятно там. Наистина не мисля, че резултатът показа точно колко надмощие имаше ти в този мач. И как тя се опита да те обърка накрая, а ти не й позволи? Двамата с Тод направо се изумихме!

Чарли си позволи да се усмихне. Ето така се обаждаше човек на някого, за да му поднесе поздравления.

— Осъзнаваш ли изобщо как ще се отрази това на мястото ти в ранглистата? Да не говорим пък за големия, тлъст, превъзходен чек?

— Да, наистина страхотно.

— Най-неточното изказване на годината. Това ще е един от върховете в кариерата ти. Случва се, Чарли, наистина се случва. Благодарение на Тод, новия имидж и поведението всичко си идва на мястото. Ти спечели турнир от Висшите! Спечели го. И ако това не е достатъчно хубаво, ще го направя още по-хубаво.

— По-хубаво? Наистина ли? Защото точно сега се чувствам доста страхотно.

— Обадиха ми се по телефона.

— Звучи вълнуващо.

— Говоря сериозно. Ще искаш да чуеш това. Чакай, ти ли спираш тук точно сега?

Чарли погледна през прозореца и видя Джейк да стои пред ресторанта с телефон до ухото. Тя прекрати разговора, пусна телефона си в чантата и слезе от колата.

— Леле. Изглеждаш великолепно — каза Джейк, като я хвана за раменете. — Моник?

Чарли направи малък реверанс и балетната й пачка се издаде напред.

— Какво мислиш? Ако зависеше от мен, щях да съм с долнище за йога.

— Страхотна победа, Чарли! — изрева възпълен мъж в делови костюм от отсрещната страна на улицата.

— Обичаме те, Чарли! — провикнаха се няколко кикотещи се момичета в предтийнейджърска възраст, които вървяха след родителите си.

Тя помаха и с удоволствие видя как всички наблизо помахаха в отговор: пешеходци, застанали на „зебрата“, за да пресекат, няколко души, чакащи на опашка за сладолед, почти всички посетители на един ресторант на открито.

— Къде е Марко? — провикна се една жена с новородено бебе, пристегнато към гърдите й.

Чарли се засмя, макар че дори самото споменаване на името му я накара да впие нокти в дланите си.

— Монте Карло! — провикна се тя в отговор с тон, който, надяваше се, звучеше безгрижно. — Тежък живот, а?

Тълпата се засмя заедно с нея и в този момент тя всъщност наистина се почувства по-свободна, отколкото можеше да си спомни да е била. Лека. Щастлива. Печалбите, класиранията в ранглистите, рекламните договори — всичко това бе наистина фантастично, но това сигурно беше най-хубавото от всички чувства.

Джейк я въведе в ресторанта и салонният управител ги отведе до най-хубавата маса в задния ъгъл. От центъра сияеше огромен метален полилей, който хвърляше драматична светлина навсякъде наоколо, а в тенекиена кофичка имаше пищен букет от диви цветя. Предполагаше се, че този ресторант, снабдяващ се с продукти директно от фермите, е най-добрият в Чарлстън, може би в целия Юг: една звезда в „Мишлен“ и възторжени отзиви от всички водещи на рубрики за храна от тази страна на Мисисипи. А Джейк каза, че трябвало само да се обади един час по-рано и да използва името й. Не това на Тод. Не това на Марко. На Чарли.

— Защо масата е подредена само за двама? — попита тя. — Къде са всички? Мислех, че цялата тайфа ще е тук тази вечер.

— Тук идва по-добрата новина.

— Марко е тук? — попита тя, преди да успее да се спре.

Джейк придоби объркан вид:

— Марко е тук? Мислех, че играе в Монте Карло.

— Не, така е. Просто за момент си помислих… зачудих се дали не е… Няма значение. — Почувства се глупаво. Нима не беше говорила току-що с него — нима не го беше видяла — седнал в зала за почивка на играчите в Европа? Имаше по-голям шанс Обама да се метне на президентския самолет, за да я изненада в Чарлстън, отколкото Марко да си тръгне по средата на турнир.

— Чарли? Можеш ли да се съсредоточиш за секунда? — Кракът на Джейк потропваше бързо по пода.

Тя се втренчи в него. Той рядко се безпокоеше за нещо.

— Какво става? Защо се чувствам, сякаш се готвиш да ми кажеш, че някой е умрял?

— Никой не е умрял. По-откачено е. Обадиха ми се по телефона. — Изрече последната част шепнешком, навеждайки се близо до ухото й.

— Хората шепнат само лошите новини — прошепна Чарли в отговор. — Например: „Това е рак“ или „Бременна съм“.

— Обади се рекламната агентка на Зийк Лейтън.

Чарли вдигна вежди:

— Какво може да иска? Билети? Чакай, вероятно пропуск за ложата за специалните ми гости на някой турнир за Големия шлем? Кой? Откритото първенство? Или ще заснемат някоя филмова сцена във Франция? Нека позная… тя ще се престори, че всъщност са за Зийк, но после изведнъж ще му изникне някакъв неотложен ангажимент и тя ще е принудена да доведе цялото си семейство. Това не е ли нещо, с което асистентката ти може да се справи?

— Чарли! — изръмжа Джейк, с устни, почти притиснати към ухото й. — Зийк идва да вечеря с теб. Точно сега. Би трябвало да се появи всеки момент.

Чарли се засмя, без да му обръща внимание:

— Татко вече ми каза достатъчно кратко и ясно, че е ужасен от неспортсменското ми поведение. Бог знае какво прави Тод: може би измисля нови методи за изтезание, за да ме накара да полагам още повече усилия. И съм сигурна, че Дан е в някоя теглена от коне карета, обикаляйки Стария град.

Джейк я бутна да седне на високата пейка. Застана точно над нея и каза:

— Нямам достатъчно време да обяснявам цялото нещо. Очевидно Зийк е тук, за да заснеме някаква сцена за онзи биографичен филм, който прави със Стив Карел и Дженифър Лорънс. В града е за една нощ. И по някаква причина — която не ми разясни по никакъв начин — накарал хората си да се обадят, за да уредят вечеря с теб. Гледал мача ти от караваната си днес и настоял. Смятах да го обсъдим, когато дойдеш тук за по едно питие след мача, за да съм сигурен, че всичко е наред, но после ти се забави с хората от антидопинговата комисия. Така че той ще пристигне вероятно всеки миг.

— Чакай. Зийк Лейтън — онзи Зийк Лейтън — ще бъде тук? Да вечеря с нас? Сега?

— Не с нас. С теб. — Мобилният телефон на Джейк иззвъня. Той го вдигна към ухото си и кимна няколко пъти. — Окей. Готови сме. Благодаря.

— Готови ли? Не сме готови! — изсъска Чарли. — Какво става тук? Това среща ли е? Той не излиза ли с как-й-беше-името? Израелската моделка? Какво се предполага да кажа на Марко? Знам, че не сме уточнили напълно отношенията си, но не мисля, че откритото излизане на срещи с други хора е приемливо на този етап. Това ще се появи във всички таблоиди! Джейк, какво, по дяволите, става тук?

Джейк изсъска:

— Това не е излизане на среща, а вечеря. Сега млъкни за секунда. — Внезапно ресторантът притихна. В рамката на входната врата се беше събрала малка групичка хора. В пълен синхрон, като репетирано танцово движение, което й напомни за стария видеоклип на „Thriller“, тълпата започна да се придвижва към нея. Начело на глутницата, издокаран в кожен панталон и черен пуловер с висока яка, беше не друг, а самият Зийк Лейтън, най-прочутият актьор на планетата Земя. Онова, което впечатли Чарли повече от прочутата му в цял свят коса (мръсноруси вълни, които лекичко докосваха миглите му) или легендарната решителна челюст, или дори начина, по който вървеше — излъчвайки увереност, сякаш всяка стъпка само му даваше потвърждение, че е толкова впечатляващо великолепен, колкото твърдяха всички — беше начинът, по който издържа на погледа й със своя, взирайки се дълбоко в очите й, докато прекосяваше разстоянието между тях: нетрепващият му поглед беше в еднаква степен успокояващ и смущаващ.

— Шарлот Силвър — каза той: гласът му й беше толкова познат, колкото и този на брат й. Наближаваше четирийсет, а хитът, с който проби в класациите, беше излязъл, когато той бе на седемнайсет, така че Чарли беше прекарала безброй часове от живота си да го гледа, да го проучва, да чете за него, да изучава чертите му и всеки детайл, който можеше да открие. Което я превръщаше в точно същата като всяка друга хетеросексуална жена на възраст между дванайсет и осемдесет години и всеки гей по света. Беше едновременно разконцентриращо и изключително приятно да го види на живо, след като от толкова време го познаваше от разстояние, и не се изненада ни най-малко, когато той каза:

— Моля те, не ставай.

Но тя искаше да стане. Не беше съвсем сигурна защо.

— Зийк, страхотно е да се запозная с теб. Толкова се радвам, че успяхме да го направим — изрече тя гладко, сякаш коленете й не трепереха, сякаш ръцете й не лепнеха от пот.

Когато се изправи, моментално забеляза две неща. Първо, беше по-висока от него. Което не би трябвало да е изненадващо — без токчета беше висока метър и осемдесет, а от купища статии в списания знаеше, че той е към метър и седемдесет и пет. После, когато се наведе да го целуне по бузата (откъде бе намерила дързост да го направи?!), Чарли забеляза дълбоко врязаните бръчки около очите и до устата му. На екрана той беше с бронзов тен, гладка като кадифе кожа, съвършен и изглеждаше като кръстоска между Лео на млади години и Брад с изваяно тяло, но отблизо беше по-недодялан, по-груб, по-мъжествен. И около хиляда пъти по-секси.

Той й направи знак да седне и се настани на пейката до нея, по-близо, отколкото бе изрично необходимо, и мирисът му веднага я лъхна. Странно, беше землист, спортен мирис, който й напомни за мъжете тенисисти: онази опияняваща смесица от трева и слънчева светлина, и може би клей, която намекваше, че той прекарва почти цялото си време на открито. Умът й отново се насочи право към Марко. „Какво щеше да му каже?“, запита се тя, преди да прогони мисълта. Ако той я бе поздравил дори с една-единствена дума за най-голямата победа в кариерата й, може би тя щеше да откаже поканата за вечеря. Може би.

Огледа се наоколо. Джейк беше изчезнал.

— Усмихваш се. Ще споделиш ли шегата с мен? — попита Зийк; когато самият той се усмихна, под лявото му око се появи едва забележима трапчинка. Как никога преди не беше забелязала това?

— О, нищо. — Тя се прокашля. Какво се предполагаше да правят сега? Какво ставаше? С крайчеца на окото си видя да проблясва светкавица.

— Извинявай — каза той, без всъщност да звучи извинително. — Опитвам се да не привличам много внимание, но не е лесно с този едър тип, когото трябва да мъкна със себе си сега.

Чарли проследи погледа му до предния панорамен прозорец на ресторанта, където видя събрана шумна групичка минувачи с вдигнати за снимка айфони, включени видеокамери и проблясващи светкавици. Беше се събрала тълпа от поне двайсет и четири души, които надничаха вътре и се боричкаха да заемат позиции, докато някакъв мъжага в спортно сако и свободни памучни панталони ги удържаше.

— Не са ли прекалено далече, за да видят нещо?

Зийк кимна:

— Определено. Това обаче няма да ги спре. Съжалявам да ти съобщя, че папараците вероятно не са много далече зад тях, а техните светкавици са доста по-опустошителни. Да се надяваме, че от ресторанта ще овладеят положението.

— Как се справяш с това? Сигурно става доста притеснително.

— Сигурен съм, че и за теб е същото — каза той вежливо.

Чарли се засмя:

— Не точно.

— Е, в продължение на години си бях разработил система: вмъкване и измъкване през задни врати, бейзболни шапки, целият набор от хитрости. Но после стана цялото онова нещо с побърканата жена и сега си имам бодигард. Което, както виждаш, не спомага за дискретността.

Чарли смътно си спомняше нещо за някаква преследвачка със стик за голф, която нахълтала в пристройката с басейна на Зийк.

Сервитьорката се приближи и се опита да не го зяпа.

— Здравейте, госпожице Силвър и господин Лейтън. Много ни е приятно, че сте с нас тази вечер. Мога ли да ви донеса питие като за начало?

— Аз ще взема сода с лайм — каза Чарли по рефлекс.

Зийк се обърна към нея и вдигна вежда:

— Тази вечер не празнуваме ли? Според последните ми сведения някой спечели голям турнир. По този случай не ти ли се полага нещо по-празнично?

— Ще позволите ли да ви препоръчам коктейла „Сийлбах“? — предложи сервитьорката. — Рецептата се изгубила по време на Сухия режим и едва наскоро била открита наново. Приготвя се с уиски, битер, коантро и съвсем малко шампанско. Този ни е най-популярният.

— Разбира се — сви рамене Чарли.

Зийк вдигна пръст:

— Един за дамата, ако обичате.

За момент настъпи неловко мълчание, след като сервитьорката си тръгна, и преди дори да успее да помисли, Чарли изтърси:

— Какво правим тук?

— Наслаждаваме се на едно питие? И евентуално вечеря? — Когато Чарли не се усмихна, той се пресегна през масата и взе ръката й. — Няма план-график, Шарлот. Тази вечер имам снимки в Чарлстън и видях по телевизията, че и ти си тук. Голям почитател съм ти. Мисля, че играеш великолепно, и признавам, че съм чел всички материали, посветени на теб, които мога да намеря. Затова се обадих да проверя дали бих могъл да те изведа тази вечер, защото, по дяволите, не всяка вечер ми се отваря възможност да седя срещу красива жена, която освен това по случайност е и много талантлива.

Чарли го изгледа слисано:

— Сериозно? Очакваш да повярвам на това? На теб работата ти е да седиш срещу красиви жени.

Зийк вдигна двете си ръце над главата в знак, че се предава:

— Наистина ли искаш да ме накараш да го кажа?

— Да кажеш какво?

— Че върховният ми, велик, гениален план е да те вкарам в леглото тази вечер? Че се надявам да пренебрегнеш грамадния тъп бодигард, красивото си гадже тенисист и факта, че шестстотин души ще ни последват обратно до хотела ми, и да преспиш с мен въпреки всичко? Защото — да. Ще го кажа.

Чарли почувства неспокойно раздвижване в корема си.

— Мисля, че току-що го каза.

— Така ли? — попита Зийк с дяволита усмивка. Чарли никога не беше срещала толкова самоуверен мъж. Внезапно Марко й се стори като момченце в сравнение с мъжа, който седеше срещу нея. Никога не си беше представяла, че може да има по-напориста, по-открито самоуверена категория мъже от професионалните спортисти, но явно не беше срещала първокласна кинозвезда.

Сервитьорката им донесе питиетата и те вдигнаха тост. Чарли пресуши чашата си почти на една глътка, а Зийк отпи глътка вода. И тогава тя си спомни всички заглавия отпреди няколко години. Неприятен развод с втората му съпруга, която беше също негов рекламен агент и майка на двете му деца. Пикантните, сочни твърдения, които бе направила в съда, докато настояваше за пълно попечителство. Завършилата с пламване на колата автомобилна катастрофа, в която бяха замесени едно „Мазерати“, две красиви жени и Тихоокеанската магистрала в четири сутринта. Постановеният от съдията трийсетдневен стационарен престой в „Промисис“ в Малибу. Последвалите слухове за разпалвани с помощта на кокаин оргии в имението на Зийк в Холивуд Хилс. Служител от „Криейтив Артистс Ейджънси“, за когото се твърдеше, че бил взел свръхдоза на едно от партитата, преди подбран екип от първокласни мениджъри за справяне с кризисни ситуации бързо да преработи историята и да намекне за предишни проблеми със сърцето. Пиенето, наркотиците, женкарството — всичко това бе оставено зад гърба му благодарение или на гениален ПР трик, или на искрено усилие да преобърне живота си и да задържи децата си: славата на Зийк беше достатъчно добре утвърдена, за да може не само да оцелее, но дори да се справи забележително добре със смазващо отегчителен, безупречен начин на живот. Изписали се бяха цели томове по въпроса дали пълният обрат е искрен, или само за показ, и всяка седмица изглеждаше, сякаш и двата лагера имаха още доказателства. Никой не знаеше със сигурност, но всъщност нямаше значение. Зийк Лейтън беше тема, която си струваше да се обсъжда.

— Някой казвал ли ти го е преди? — попита Чарли, накланяйки се към него, подпряна на лакти. В опит за флирт, ако трябваше да е честна.

— Разбира се, по-често, отколкото съм готов да призная. Но се надявам, че ти няма да си една от тях.

Когато сервитьорката се появи отново, Зийк я помоли да им препоръча нещо. Вдигна въпросително вежда към Чарли, която кимна в знак на съгласие. Той поръча за двамата. Дори пистолет да опряха в главата й, пак не би могла да си спомни дори едно-единствено от блюдата, които Зийк поръча. Нито щеше да е в състояние да си спомни, когато Пайпър я притиснеше, какво точно бяха обсъждали в следващите два часа. Имаше някаква история, включваща прекалено надъхан почитател и майка му, която я разсмя до сълзи, и друга за смазващия му страх от летене (нещо, което никога не беше чела където и да било). Той й задаваше въпроси за тениса, за пътуванията, за изтощителния график, който тя поддържаше единайсет месеца в годината, а след това, когато му отговори, зададе още по-задълбочени въпроси. Изненадващо, твърдението му, че е неин почитател, не беше просто ласкателство: той познаваше играта в най-тънки подробности, познаваше всички играчи, следеше я внимателно. Чарли си спомняше от някаква статия, която беше прочела в People или Entertainment Weekly, че имал корт в къщата си в Ел Ей и играел често, и намираше за очарователно, че той не го спомена. Всъщност не спомена уж случайно името на нито една знаменитост, с която общува (въпреки едно добре документирано гостуване при Джордж и Амал на езерото Комо предишния месец и изискана седмица на борда на яхтата на султана на Бруней — снимки, които Чарли бе разглеждала вглъбено, когато бяха публикувани), нито се опита да я впечатли с всичките домове, които по нейно знание притежаваше. Беше забавен, самокритичен, добър слушател и по някакъв начин — макар че тя всъщност не можеше да го обясни нито на себе си, нито на някой друг — докато стигнаха до момента, в който си поделиха лимоновото сорбе, тя на практика забрави, че той е известен. Забрави, че беше отчасти обсебена от него още откакто бе в предтийнейджърска възраст. Забрави, че отвън пред ресторанта се е събрала тълпа от сто души, за да го зърне. Забрави, че седи до навярно най-разпознаваемия мъж в света.

Когато Зийк я погледна право в очите и попита: „Искаш ли да изчезваме оттук?“, Чарли всъщност не си помисли за Марко или за медийната лудост, която това със сигурност щеше да отприщи, или за немаловажния факт, че беше имала тренировки в гимнастическия салон, продължили по-дълго, времето, откакто познаваше Зийк. За пръв път от толкова дълго мисленето изобщо не беше фактор. Беше се държала като послушно момиче. Придържаше се към правилата, които всички други измисляха за нея. И за какво? Беше пропуснала толкова много забавления през годините заради обучението и пътуванията, тренировките и турнирите, та почти й се струваше, че не може да откаже. Че ако откаже, ще изневери на себе си — тоест на своето осемдесетгодишно „аз“, което ще помни в далеч по-големи подробности нощта, в която беше имала секси афера с кинозвезда, отколкото цели десет години тежки тенис мачове. Не можеше да припише вината за станалото на това, че е била пияна (не беше) или че е била зашеметена от срещата си с такава звезда, или дори, че е била ядосана на Марко. Не, истината беше далеч по-проста и не беше нещо, което би признала пред Пайпър, когато предъвкваха всяка подробност, или пред Джейк, когато той се преструваше, че не одобрява, защото така правят големите братя: правеше го, защото можеше.

Чарли го погледна право в очите и се усмихна:

— Да вървим.

[1] Благодаря. Надявам се скоро пак да се видим (исп.). — Б.ред. ↑

[2] Скъпа, любима (исп.). — Б.пр. ↑

[3] Целувки (исп.). — Б.пр. ↑

15
На сутринта след това

Чарлстън

април 2016

Колегите й, останалите играчи, често се оплакваха, че не знаели къде се намират, когато за пръв път се събуждали на непознато място: всички тези пътувания обърквали ума им и ги оставяли с чувство на смущение и неориентираност, сякаш никое място не било домът им. Чарли обикновено кимаше в знак на съгласие, но истината беше, че винаги знаеше точно къде се намира, без значение дали това беше хотелска стая в Сингапур, или жилище с краткосрочен наем в Уимбълдън Вилидж, което можеше отново да се даде под наем след това, или на някоя тясна седалка на борда на самолет, летящ през Тихия океан. Днес обаче, може би за пръв път през целия си живот, разбра какво имаха предвид. Въпреки факта, че Зийк Лейтън лежеше до нея в леглото — или може би именно поради това — за един съвсем кратък миг тя не можеше да си спомни къде се намираха или как се бяха озовали там.

— Хей — промърмори той, като остави телефона си. — Будна си.

Тя смутено придърпа чаршафа нагоре да покрие гърдите си, но той се пресегна и леко го дръпна обратно. Целуна гърдите й, сякаш бяха изключително чупливи и крехки произведения на изкуството.

— Колко е часът? — попита тя, макар ясно да виждаше, че часовникът до леглото показва девет и дванайсет минути сутринта.

— Малко след девет. От цяла вечност те гледам как спиш.

— Цяла вечност ли? — Тя се претърколи и, окуражена от усмивката му, го целуна по устата. — Не заспахме ли всъщност само преди няколко часа?

Той се претърколи върху нея и тя почувства, че я е чакал. Изстена.

— Не можем — каза той, захапвайки игриво долната й устна. — Явно имаш да хващаш полет.

Мюнхен. Да не би вече да е изпуснала връзката с полета до Ню Йорк?

— Колко зле е положението? — попита тя.

— Ами, управителят на хотела най-накрая почука. Звучи, сякаш твоите хора наистина искат да се свържат с теб…

— Къде да гледам? — попита Чарли и грабна телефона си. Моментално видя, че началният й екран още малко и щеше да избухне от съобщения: две от баща й, две от Джейк, едно от Тод, четири от Пайпър и дори едно от Наталия.

— Избери си. Вероятно всички гласят едно и също. И просто за да не се изненадваш — в момента пред хотела има на практика истински метеж. Знаят, че си тук.

— Знаят, че съм тук ли? — Гласът й беше писклив, изпълнен с паника. — Разбира се, че съм тук! Отседнала съм тук! В моята стая сме! Докато не излязохме от ресторанта, не знаех, че и ти си отседнал тук.

Зийк вдигна ръце в самозащита, но не можа да прикрие развеселеното си изражение.

— Не застрелвай вестоносеца.

Тя пренебрегна пълния с есемеси дисплей, без да прочете нито един от тях, и отвори новото си приложение с New York Post. Мигновено се появи снимка на нея и Марко. Надолу по средата се спускаше назъбена червена линия, а заглавието направо крещеше към нея с едър червен шрифт: „ИЗМАМНИЦИ!“.

Затвори очи и отново си пое дъх. Беше отвратително да те нарекат така, навярно дори още повече, когато си професионален спортист — в тази дума имаше нещо, което направо подкоси краката й. Измамница. Само най-безгръбначните наистина мамеха — в спорта, в любовта, в живота. А ето я сега, обвинявана в това с грамадни букви пред очите на целия свят.

Чарли се насили да вдигне телефона си, но Зийк го покри с ръка и го стисна.

— Може би не е добре да го четеш точно сега. Няма да спечелиш кой знае какво.

Тя изтръгна телефона от ръката му и бързо прочете първите две изречения:

Няма любов в тази игра! Изглежда, сякаш дори близките им приятели са схванали погрешно: въпреки сведенията, че между двамата пламтят горещи чувства, изглежда, че на явленията в тениса Марко Валехо и Шарлот Силвър наистина им е излязъл късметът — с други хора.

Тя вдигна поглед към Зийк, който я наблюдаваше внимателно. А после я осени: заглавието „ИЗМАМНИЦИ!“ беше в множествено число.

Поставеният на първо място в ранглистата играч се състезава в „Ролекс Мастърд“ в Монте Карло и току-що продължи към полуфиналите. Все още е загадка коя жена е обект на любовния интерес на Валехо, но многобройни източници потвърждават, че е бил видян да целува руса красавица на официалното парти за играчите, преди да си тръгне с нея. Привлекателната двойка била забелязана по-късно вечерта отново да се целува на балкона пред хотелската стая на фантастичния испанец — този път тя била възседнала скута му, облечена в нещо, приличащо на мъжка тениска! Нямайте грижа: Силвър отбеляза победен удар под формата на романтична вечеря за двама не с кого да е, а със самия Зийк Лейтън. Фантастичната нова двойка не само се насладила на многобройни коктейли с шампанско и похапнала ризото с трюфели, но и бодигардът му спрял набързо в една дрогерия (безопасността на първо място!). И не изглежда като да са се разделили с целувка за лека нощ пред вратата… Служители на хотела съобщават, че великолепното дуо още си стои затворено в стаята на кинозвездата. Ослушвайте се за още подробности!

И сякаш това не беше достатъчно лошо, имаше и снимки. Четири на брой. На първата Чарли и Марко за пръв път се целуват пред чужди очи на червения килим в Маями. Точно след това имаше заснет в близък план кадър, показващ, както изглежда, руса тийнейджърка, облечена в твърде голяма тениска „Найки“ с якичка: тениската свършваше наполовина до същите съвършени бедра, които бяха здраво обвити около корема на Марко. Той се смееше, докато тя го целуваше по врата. Третата снимка в серията показваше Чарли и Зийк на вечерята предишната вечер, и двамата — накланящи се един към друг, установявайки очевиден, подканящ към флирт зрителен контакт. Последната, за щастие, бе леко зърнеста, но не чак толкова, че да не може ясно да се разпознае бодигардът на Зийк, подаващ на някакъв касиер малка червена кутия.

— О. Боже. Мой.

Чарли осъзна, че го е изрекла на глас, едва когато Зийк я притегли по-близо.

— Ела тук, всичко това са противни глупости. Нищожни глупави клюки. Дори не го гледай.

— О. Боже. Мой. Толкова съм унизена, че дори не знам откъде да започна. — Незабавно я връхлетя една мисъл: баща й. Тя беше бързо последвана от друга: майка й. — Неееее — изстена тя, сякаш изпитваше физическа болка. Каквото всъщност точно започваше да изпитва.

Погледна обратно към телефона си и започна да преглежда есемесите на всички.

Обади ми се. Възможно най-скоро.

Чи? Къде си? Обади ми се, преди да прочетеш каквото и да е.

911! 911!

Той не е някакъв побъркан таен изнасилвач, нали? Добре си, нали? Просто не ти е в стила…

Искам да науча всяка пикантна подробност!!!! Обади ми се в секундата, щом вдигнеш глава да си поемеш въздух!

Полетът ти до Мюнхен е сменен за тази вечер. Провери си имейла за подробности.

Чарли, моля те, обади ми се в мига щом получиш това. Благодаря ти.

Последното съобщение, което отвори, бе от Наталия. Беше снимка. Хората явно не знаеха, че ги снимат, явно с нечий мобилен телефон. Макар че не можеше да види ясно лицето на мъжа, по косата и отличителната лилава карирана риза с копчета на яката се досети, че е Марко. Заровил глава във врата на някаква жена — или по-скоро момиче — но нейното лице не беше закрито. Единственият надпис, придружаващ снимката, гласеше: „Да ви изглежда позната?“.

Погрешното изписване я разсея, но само за кратко. Момичето наистина изглеждаше познато. Не беше състезателка, дори не и при младежите или аматьорите, Чарли знаеше поне това. Може би беше приятелка на гаджето на друг тенисист? Или някое от момичетата, които работеха в турнира? Най-простият отговор обикновено беше правилният: най-вероятно тя е някое хубаво местно момиче, което чака цяла година състезателите от мъжкия турнир да дойдат в града; момиче, което изглеждаше познато, защото приличаше на всички млади, привлекателни почитателки на мъжете тенисисти, следващи ги по петите навсякъде по света. Докато Чарли се взираше с присвити очи към екрана, опитвайки се да разбере кое е момичето, на дисплея й изникна нов есемес. Той също бе от Наталия и на него се виждаше кадър от заснето изображение върху компютърен екран. Чарли уголеми снимката на дисплея и видя, че профилът на момичето бе публикуван на заглавната страница на уебсайта Au Pair за Америка.

Тогава Чарли си спомни. Елин. Това не беше името на девойката, разбира се, но така я наричаха на шега всички играчи, защото можеше да е клонинг на бившата съпруга на Тайгър Уудс — другата съблазнителна бавачка. Това момиче се казваше Софи Ларшон и беше детегледачка, която работеше за треньора на един от играчите. Беше шведка, на осемнайсет години, и имаше опит с деца — от невръстни и едва проходили, до тийнейджъри (всъщност не познавала новородени, но щяло да е тооооолкова вълнуващо да се научи). Езиците, които говореше гладко, включваха шведски, немски, английски, италиански и малко холандски, и планираше един ден да постъпи в университета, за да учи комуникации. Естествено, обожааааааваше да пътува.

И да се чука с тенисисти, помисли си Чарли, докато затваряше съобщението. Малката Госпожица-Обичам-Дечица-и-Го-воря-Всичко не се беше поколебала да си падне по Марко Валехо. По-добре да добави и испански в репертоара.

— Ще се връщам в стаята си. — Гласът на Зийк я върна рязко в реалността. Кога беше станал и се беше облякъл?

— Какво? Съжалявам. Аз, ъъ… Всичко това е донякъде ново за мен.

Той заобиколи леглото, за да седне до нея, и този път не я спря, когато тя дръпна завивките нагоре до подмишниците си.

— Опитай да не се тревожиш прекалено много, окей? Тези неща никога не траят повече от един-два новинарски цикъла.

Когато Чарли не реагира, Зийк се пресегна и улови брадичката й между палеца и показалеца си.

— Хей. Моите хора вече излъчиха изявление, че макар да съм ти огромен почитател, ние не сме нищо повече от приятели, които са се насладили на една вечеря заедно. Това, че сме се прибрали в хотела с една кола, едва ли си заслужава да бъде отбелязано. Не е кой знае какво съвпадение да са ни резервирали стаи на едно и също място предвид факта, че това е най-хубавият хотел в Чарлстън. Когато няма нова информация отвъд тази, тя обикновено се забравя бързо.

Чарли осъзна, че той още не беше видял частта от историята, отнасяща се до Марко. Или пък беше и не му пукаше. А и защо да го е грижа? Както каза, те бяха отговорни възрастни, а тя беше достатъчно зряла, за да е предвидила, че поне част от това ще се случи. Откровено казано, беше знаела, че ще се случи, и въпреки това го беше направила.

— Окей. Благодаря. — Усмихна се и прие една целувка от него. По някое време през нощта той се беше преобразил от Зийк Лейтън, кинозвездата, в Зийк Лейтън, сексапилният по-възрастен мъж, който беше забавен и готов да я обсипва с комплименти, имаше едва забележимо коремче и правеше дяволски добър масаж на цялото тяло. Може би беше, когато зърна само за съвсем кратък миг смущението му, след като се беше съблякъл, или когато се бе облекчил, оставяйки вратата на банята открехната, или когато беше направил онази физиономия в леглото. Не беше сигурна точно кога бе осъзнала, че той е просто човек, но това беше едновременно облекчение и разочарование.

— Какъв е номерът ти? — попита той, натискайки клавишите, докато тя го диктуваше.

Телефонът й звънна.

— Ето, сега всеки от нас има номера на другия. Нали ще поддържаме връзка? Знам, че и двамата имаме безумен график и така нататък, но снощи прекарах страхотно, Шарлот.

— Чарли. Казвай ми Чарли.

Двамата се засмяха.

— Чарли. Сега се прехвърляш в Европа, нали? Сезонът за игра на клей.

Тя кимна, леко впечатлена.

— Е, след тук заминавам на снимки в Сидни, но след това се връщам задълго в Щатите. Може би ще се свържем по някое време това лято?

Тя сведе клепки и изпърха с тях:

— Ще поръчам на моите хора да изпратят на твоите няколко билета за Откритото първенство. Ела, ако можеш.

— Ходя всяка година, не знаеше ли? Имаме страхотни места в ложата на…

— Някога ходил ли си като гост на някого от поставените в челните места играчи? Не? Е, местата в ложите за играчите са най-хубавите от всички.

Той се ухили:

— Върховна си, Чарли Силвър, това известно ли ти е? — Преди тя да успее да отговори, той я целуна още веднъж по бузата и тръгна към вратата. Миг по-късно, след една последна прекрасна, типично Зийк-Лейтъновска усмивка, вече си беше отишъл.

Чарли не си спомняше да е избирала номера на Пайпър, докато приятелката й не закрещя:

— Вярно ли е? Искам да кажа, видях снимката с очите си, но вярно ли е наистина?

Когато Шарлот се прокашля, Пайпър буквално изпищя:

— О, боже мой. Правила си секс със Зийк Лейтън. Зийк Лейтън! Има някакво идиотско изявление от рекламния му агент, че сте само приятели и че някой се опитва да превърне кутийка дражета против кашлица в кутийка презервативи, но аз си знаех. Просто си знаех!

Чарли хвърли поглед към опаковките от презервативи по пода и каза:

— Да. Беше доста забавно.

— Ще ми се да можеше да ме видиш точно сега — изрече Пайпър задъхано. — Крача из стаята. Тук е шест сутринта, между другото. Събудих се в три, защото ми се ходеше до тоалетната, хвърлих поглед на телефона и, Иисусе Христе, Чарли. Зийк Лейтън?

— Странно е, но той просто е съвсем нормален човек.

— Да, и просто всъщност не е! Ако това е някакъв ход за пробутване на фалшива информация от твоя страна, за да не ми съобщиш всяка проклета подробност, е, няма да се получи. Можеш ли да си представиш аз просто да се бях гътнала в леглото с Мат Деймън, а после да твърдя, че изобщо не е било кой знае какво?

— Не казвам, че не е било кой знае какво, просто, че…

— Колко пъти? Какви пози? Той великодушен любовник ли е? Винаги играе такива чувствени роли, та си представям, че е невероятен в леглото. Да започнем с това. Можеш да ми разкажеш за вечерята ви след интересната част.

Чарли се засмя. Част от нея се чувстваше нелепо, задето споделяше интимните подробности с приятелката си, но беше прекалено забавно, за да го запази за себе си. Така правеха приятелките, нали? Докато растеше, беше пропуснала всичко това: игрите на „шише“ и натискането в киносалона, и тайното измъкване нощем, за да се срещне с някое момче. Никога не беше имала най-добра приятелка преди Пайпър, никога не беше споделяла истински тайните си с никого, освен с Джейк. Беше твърде съблазнително, за да устои.

— О, нали знаеш. Беше до голяма степен това, което човек би очаквал — каза тя лукаво и се усмихна, предусещайки реакцията на Пайпър. Не остана разочарована.

— Затварям. Сериозно, затварям още в тази секунда, ако не започнеш да говориш!

— Окей, окей. Върнахме се тук малко след десет. Той отиде първо в стаята си, в случай че някой ни следи, а няколко минути по-късно слезе в моята. Донесе малка тонколонка и телефона си, и свещ, която намерил някъде, и…

— Абсолютно професионално отношение. Бас ловя, че носи истински комплект за сексизпълнения навсякъде, където ходи. Имаше ли малки бутилчици водка като онези в самолетите, за да смесва питиетата? Във филмите винаги правят така.

— Той се възстановява, забрави ли?

— Мислех, че това е само за пред хората? Заради децата му? Или заради имиджа му? Не може да е истина…

— Мисля, че е. Не изпи нито едно питие на вечеря, а аз пих само едно.

— Правила си секс на трезво със Зийк Лейтън? Това ли казваш?

Чарли отдалечи телефона от ухото си:

— Може ли да спреш да крещиш? Ще ми проглушиш ушите.

— Нека просто изясним това: значи и двамата бяхте напълно трезви?

— Да.

— О, боже мой. Ще се жените! Чарли! Ще се омъжиш за Зийк Лейтън!

— Хайде, стига, Пайпър. С изключение на първия път с Марко в Палм Спрингс, не мисля, че някога съм правила секс нетрезва. Изкарвам месеци наред, без да изпия дори едно питие. И ти го направи веднъж. Помниш ли?

Пайпър потръпна толкова силно, че се чу.

— Безспорно най-лошите забивки в живота ми. Всъщност наистина се омъжвам за Ронин — буквално се съгласявам да прекарам с него целия си живот и да му родя бебета, — а двамата още трябва да си разделим бутилка вино, преди да свършим работата. Такава е човешката природа, Чарли.

— Е, не знам какво да ти кажа. Правих секс със Зийк Лейтън на трезва глава. Три пъти. Единият от тях — в банята. Е, технически под душа, макар че накрая се озовахме на пода…

Пайпър изпъшка:

— Едва дишам. Помниш ли сцената му под душа в „Около света“? Където връхлита върху Рейчъл Макадамс и се виждат всичката онази пара и вода, и това е кажи-речи най-секси сцената, която си виждала някога? Защото именно това си представям в момента.

Чарли хвърли поглед към банята, която бе все още мокра, и почувства как се изчервява.

— Да, не беше твърде далече от нея.

— Това е тоооооолкова безумно съблазнително! Окей, окей, да започнем от началото. Печелиш Чарлстън — поздравления, между другото — и той ти се обажда? Или хората му? Разкажи ми цялата история още от първия миг.

Чарли знаеше, че би трябвало да стане и да се изправи срещу шумотевицата. Както баща й, така и Джейк звъняха нонстоп, откакто бе говорила по телефона. На всеки три минути на дисплея й изникваха имейли от Тод. Камериерката беше почукала два пъти. Чарли тепърва трябваше да изясни плановете си за пътуването до Европа. Налице беше и дребният въпрос, че авантюрата й беше разгласена навсякъде. А също и Марко, нейното полу-гадже, на когото беше изневерила открито и който веднага й бе изневерил на свой ред. И чиито ракети за тенис тя трябваше да пренесе от „Джей Еф Кей“ до Мюнхен по време на полет, който не беше сигурна, че ще предприеме. Но притеглянето на интереса на Пайпър и удоволствието от съживяването на спомените от нощта бяха твърде силни. Майната му. Светът нямаше да се разпадне, ако тя си открадне още пет минути да поговори с най-добрата си приятелка. Рухна отново в усуканите, разхвърляни меки памучни чаршафи и завивки и протегна крака. С изпънати в шпиц стъпала като балерина започна бавно да повдига всеки крак във въздуха.

— В секундата щом влязох в ресторанта, разбрах, че нещо става — започна тя, чувствайки се по-спокойна, отколкото имаше право. Като никога, без да си помисли какво означаваше да е лошото момиче. Без да мисли колко хубаво щеше да е да наруши няколко правила. Със сигурност щеше да й се наложи да се справи с някои странични проблеми — Марко, таблоидите, семейството си, и това само за начало — но Чарли си каза, че ще мисли за всичко това по-късно. Точно сега имаше история за разправяне.

Чарли се ухили. А после заговори… и говори, и говори.

16
По-добър в леглото?

Париж

май 2016

Чарли забеляза баща си на ескалатора, преди той да я види, но нещо в стойката му я възпря да се затича към него. Тя се позабави за момент и го загледа как се взира в пространството, сякаш почти не си даваше сметка за обкръжението си. Не беше точно прегърбен, но се беше привел напред по начин, който го правеше да изглежда по-стар. Бръчките от тревога изглеждаха трайно вдълбани в лицето му — виждаше ги от мястото, където беше застанала.

Той слезе най-долу, като тътреше крака, и хвърли поглед наоколо, явно несигурен какво да прави по-нататък. Когато очите му срещнаха тези на Чарли, цялото му изражение се промени.

Мигновено се изправи по-уверено и устните му се извиха в широка, искрена усмивка, но очите му си останаха далечни.

— Чарли! Какво правиш тук? — попита господин Силвър, макар че радостта му бе очевидна. Обви ръце около Чарли и тя веднага усети мириса на дим.

— Какво, нима не мога да се помотая малко с баща си?

Той сложи ръце на раменете й и я целуна по двете бузи.

— Нямаш ли нещо по-добро за правене, отколкото да посрещаш стареца си на летището? Достатъчно мило беше, че ми купи самолетен билет. Смятах да взема такси.

Смущението му, задето е приел билета, бе очевидно и Чарли беше така мила да се направи, че не го е забелязала.

— Какво, нима не помниш френските таксиметрови шофьори от дните си като играч? Защото не са се променили изобщо. И не бих пожелала това и на най-лошия си враг.

Баща й се засмя и й предложи ръката си. Заедно се запровираха с лъкатушене през тълпите, събрани при багажните ленти. Той нямаше куфар, така че се отправиха навън, където ги чакаше служебна кола от турнира. Качиха се на задната седалка и баща й поклати глава.

— Не мога да повярвам, че майка ти така и не доживя да види това — каза той: гласът му изневери съвсем леко. — Служебните коли на турнира, наградите и официалното признание. Откритото първенство на Франция. Теб.

— Напоследък и аз си мисля за нея — призна Чарли тихо. След няколко мига вече бяха излезли от летище „Шарл дьо Гол“ и се носеха бързо през фермите около летището. Винаги се изненадваше колко провинциална и идилична е земята около едно от най-оживените и натоварени международни летища в света. — Днес е рожденият й ден.

Баща й кимна:

— Днес щеше да навърши четирийсет и девет. Боже мой, не мога дори да си го представя. Почти петдесет. Застинала е във времето на трийсет и пет, прекрасна млада майка. На твоята възраст вече беше родила теб и Джейк.

Чарли се загледа навън през прозореца. Баща й не беше изрекъл нищо от това, но и не беше нужно: майка й беше посветила живота си на тях тримата. Беше пожертвала кариерата си, за да бъде у дома за всички тях; беше готвила, карала и прибирала децата до и от училище и им бе помагала с домашните, и беше организирала тържества изненада за рождените дни, и беше аплодирала от страничните линии винаги, когато можеше. А какво бе направила Чарли, за да я почете? Представяше се отлично в спорта си, да. Но освен това уволни своята треньорка и наставница, която винаги беше наблягала на важността на честността и почтеността. Беше си навлякла обвинение, че печели турнири с измама. Беше се забъркала в публичен скандал, включващ двама мъже, с които бе спала, но не ги обичаше. Беше „приела, че не е съгласна“ с баща си, който явно се бореше с нещо, което тя не можеше дори да назове. Чарли забеляза, че баща й от цяла вечност не бе споменавал колко би се гордяла майка й. Това беше нещо, което той някога казваше често, почти по рефлекс. Майка ти щеше да се пръсне от щастие, ако видеше в каква жена си се превърнала. Щеше толкова да се гордее с личността, за чието отглеждане е помогнала. Толкова много ми напомняш за нея. Беше изричал думите толкова често, че почти бяха изгубили значението си, но сега тя би направила всичко, за да ги чуе отново.

Чарли се прокашля:

— Благодаря, че дойде чак дотук, татко. Знам, че едва ли е лесно да пропуснеш толкова много работа.

Баща й я погледна, изненадан:

— Какво искаш да кажеш с това „дошъл чак дотук“? Да не мислиш, че всеки ден се случва нечия дъщеря да бъде поставена на четвърто място сред избраните за участие в Голям шлем? Чарли, ти спечели Чарлстън и Мюнхен. Имаш съвсем реален шанс да спечелиш Откритото първенство на Франция. Откритото първенство на Франция. Как можеш изобщо да предположиш, че не бих искал да съм тук, за да видя това?

Мюнхен. Може би най-странният турнир в целия й живот. Току-що спечелила победата си в Чарлстън, чувствайки се ту възторжена и приповдигната, ту ужасена от медийния фурор заради историята със Зийк Лейтън и невероятно странното разкритие за Марко и привлекателната бавачка, Чарли бе убедена, че ще е твърде разсеяна, за да направи кой знае какво в Мюнхен. Всъщност беше прекарала целия полет до Германия, упреквайки се сурово. Да забравим за това, че бе преспала с непознат и беше допуснала целият свят да научи — това беше достатъчно лошо. Да не споменаваме, че бе и смущаващо. Но продължилият цяла нощ полет беше твърде натоварващ физически за елитна спортистка, дори и да не беше пила. Онази безсънна нощ в съчетание с умората от часовата разлика щеше да я накара да се чувства, сякаш гази из кал на корта. Щеше да е мудна и разсеяна. Точно когато толкова много други неща си идваха на мястото, тя правеше всичко възможно да се саботира сама. Когато се регистрира в „Мандарин Ориентал“ в Мюнхен, вече беше в ужасно състояние: изтощена, с болки в мускулите, унижена. Тод я посрещна с безумна тренировка и съвета: Не припарвай до Марко. През целия турнир. Никакво разсейване. Чуваш ли ме? И тя някак беше успяла. Размениха си есемеси веднъж — късмет на утрешния мач, толкова зает, доскоро — но нищо друго. Неловкостта от престореното безразличие беше още по-ужасна, отколкото срамът всъщност да си кажат всичко открито и да признаят, че и двамата си бяха „изневерили“.

Чарли беше сигурна, че в първия кръг ще изгуби от една състезателка с уайлд кард. И несъмнено се бе затруднила. Бяха й нужни три несигурни сета от най-лошия тенис, който бе играла досега, за да спечели първия кръг, а във втория нещата не бяха кой знае колко по-добри. До четвъртфинала Чарли вече беше по-отпочинала, но все още се чувстваше емоционална и неуравновесена и изненада самата себе си, когато остана достатъчно съсредоточена, за да спечели и него в два чисти сета. Когато дойде време да се изправи срещу Наталия в полуфиналите, Чарли беше убедена, че ще загуби, но Наталия беше получила ужасно хранително натравяне предишната вечер и беше принудена да се оттегли от турнира. И просто така, изведнъж, Чарли продължи към финалите. Там отново се изправи срещу Карина Гайгер, която се беше задържала на второ място в ранглистата след Наталия за третия най-дълъг период в историята, но, както и самата Чарли в по-ранните етапи на турнира, Карина не беше във форма. Не можеше да бие дори първия сервис и играта й бързо се разпадна. Съвзе се за кратко към края на втория сет и спечели точка от тайбрек, но въпреки това Чарли успя да се възползва от психическия й срив в този момент, за да приключи мача с резултат 6:4, 7:5. Беше стояла неподвижно на корта в продължение на почти цяла минута, преди да осъзнае: беше спечелила не само един, а два големи турнира. Един след друг. Тази победа щеше да я изстреля в челната петица в световната ранглиста и да й даде огромен шанс да бъде избрана за участие в Откритото първенство на Франция. Всичко това се случваше, и то бързо. Въпреки това едва можеше да го повярва.

— Чарли? Чарли? Опомни се, Чарли…

Тя се обърна отново към баща си. Той се взираше в нея със свъсени вежди.

— Какво? Защо ме гледаш така? — Знаеше, че определено е заради факта че дъщеря му бе замесена в широко обсъждан любовен триъгълник, но знаеше също и че той никога нямаше да се застави да го каже.

Той се усмихна:

— Аз съм просто твоят старец, който се тревожи. Това е всичко.

Колата излезе от магистралата и навлезе в пределите на града, стрелвайки се покрай Сена: парижките сгради ставаха все по-високи и по-нагъсто построени.

— Току-що спечелих Чарлстън и Мюнхен! Наистина ли положението е толкова мрачно? — Опита се да запази безгрижен тон, но знаеше точно какво има предвид той.

— Изглеждаш слаба.

— Това е хубаво, татко. Тод още от началото казва, че свалянето на пет килограма ще ме направи по-бърза. Прав е! В първия кръг бях изтощена — и ако това беше миналата година, определено нямаше да съм в състояние да издържа докрай — но този път се съвзех. Преодолях го. И мисля, че е защото отслабнах значително, като в същото време натрупах мускули. Кой знае? Може би скъсването на ахилесовото сухожилие миналата година изобщо нямаше да се случи, ако бях с подходящото тегло.

— Просто въпросът е… — Изглежда, подбираше внимателно думите си. — Тревожа се, че той е прекалено взискателен към теб. Дори само режимът на фитнес упражненията ти звучи като истинско мъчение. И това е без да вземам предвид същинските ти тренировки по тенис.

— Не е чак толкова повече от онова, което правех с Марси — каза тя. — Пълна лъжа и двамата го знаеха.

— Разкажи ми.

— Хайде, стига.

— Просто съм любопитен. Угоди ми.

Чарли въздъхна:

— Понеделниците, вторниците и средите са пълни дни. Това значи три часа тенис, час и половина фитнес, обяд, почивка, а после два часа тенис и още един час фитнес. В четвъртъците съм заета по половин ден, което значи само сутрешния тенис и фитнес. Петъците и съботите са изцяло запълнени. После неделите са свободни дни. Всъщност не е толкова зле. — Чарли се прокашля, надявайки се, че лъжата й звучи по-правдоподобна. Истината беше, че чувството от този режим беше дори по-изтощително, отколкото предполагаше описанието.

— Миличка… — Гласът му бе нисък, сякаш намираше тази информация за съкрушителна.

— Татко, казвам това с възможно най-мили намерения, но малко си изгубил представа за нещата. Всички казват, че преди петнайсет години жените са можели да се справят с помощта само на солидни удари и стратегия. Ако се е стигало до три сета, победителката е била жената, която просто още е можела да си стои на краката. Обаче сега? След като се появиха всичките тези безумно яки и мускулести момичета? Които тренират точно толкова усилено като мъжете — ако не и повече от тях? Вече не съществува избор. Трябва да тренирам по този начин, ако искам да се конкурирам с тях.

— Предполагам, че играта е различна напоследък — каза той тихо.

— Да. Гледах един стар запис на Мартина и Криси от отдавнашен турнир. Мартина е спечелила първия си турнир, когато е била направо дебела! Можеш ли изобщо да си представиш?

През остатъка от пътуването мълчаха. Когато колата спря пред „Льо Морис“, Джейк ги чакаше на тротоара. Изглеждаше възхитително във впита пухенка „Монклер“ над раирана блуза и джинси. Кашмирената шапка без периферия, която носеше, беше точно в същия нюанс на синьото като очите му и Чарли за хиляден път се зачуди защо той не излиза с никого. Беше красив, стегнат и привидно уверен. В миналото бе срещала няколко от мъжете, с които той излизаше, и всичките до един приличаха много на него: нито прекалено женствени, нито прекалено мускулести фанатици на тема фитнес с готови да се пръснат ръце и гърди. Чарли знаеше, че в началото на двайсетте си години Джейк имаше един „мръснишки“ период, когато, по собствените му думи, беше „хвърчал из гей барове и клубове право през Хеле Китчън, Челси и Бруклин“, но едно разминало се на косъм заразяване с хепатит го бе стреснало и го бе принудило да се отдаде на серийна моногамност. Сега, доколкото Чарли можеше да определи, Джейк излизаше само с по един човек — и то след като настоеше за пълния комплект тестове — но, изглежда, никоя от връзките му не продължаваше повече от месец-два. Само на един Ден на благодарността беше довел у дома някого — изпълнен с огорчение електроинженер на име Джак, който прекарваше вечерите си в опити да „пробие“ в средите на стенд-ъп комиците и беше разсмял всички с хитроумни, непочтителни шеги за политиката, текущите събития и собствената си злополучна червена коса. Господин Силвър бе изненадал и двамата, като се държа едновременно спокойно и гостоприемно; Чарли постоянно повтаряше възторжено колко обичала Джинджър Джак, колко сладко щяло да изглежда „Джейк&Джак“ върху сватбена покана, как можели да кръстят първородното си дете Джон или Джил, или Джейми, ако се чувствали потиснати от половите стереотипи. И въпреки това, когато дойде Коледа, Джейк се появи сам и с изключение на няколко промърморени реплики от рода на „разписания“ и „приоритети“ вече не чуха и думичка за Джак.

Баща й и Джейк се прегърнаха здраво, без никакво смущение и останаха така известно време. Когато най-накрая се разделиха, Джейк огледа господин Силвър, сякаш той беше изгубен син, който най-сетне се е завърнал у дома след дълго и тежко пътешествие.

— Какво става тук? — попита тя, взирайки се в двамата.

Господин Силвър се усмихна, но някак насила.

— Нищо, миличка. Просто винаги съм щастлив да видя двама ви.

— Сериозно, гледате се, сякаш някой е умрял. Какво изпускам?

По лицата и на Джейк, и на баща й преминаха еднакви изражения, но Чарли не успя да определи емоцията, преди Джейк да я сграбчи за ръката:

— Хайде, точно сега имаш интервю с френското „Ел“. Татко, в стаята ли искаш да отидеш, или да се присъединиш към нас?

— Ти как мислиш? — попита баща й ухилено и ги последва. Чарли се почувства виновна, задето й се прииска да беше избрал другия вариант.

— Не трябва ли да се преоблека? Мислех, че според уговорката трябва да имам поне едно видимо блестящо нещо за всички интервюта.

Чарли почти тичаше, за да не изостава от Джейк, докато той вървеше през мраморното фоайе. Чу поне трима души да шепнат високо името й на спътниците си, докато минаваха.

— Ето — каза Джейк и й подаде инкрустирана с кристали козметична чантичка с инициалите й, оформени от черни изкуствени диаманти. Побутна я към дамската тоалетна. — Вземи някои неща оттам. Ще те чакаме в салона за гости на втория етаж след пет минути. Върви!

Тя влезе в застланата с килим баня с изящна ламперия и свещ с три разклонения „Диптик“, от която лъхаше съблазнително ухание. Бърз поглед в огледалото потвърди тъмните кръгове под очите и сухите, белещи се устни, които вече усещаше. Обикновено блестящата й коса сега изглеждаше безцветна и тежка; цветът на кожата й успяваше да изглежда восъчен под постоянния тен. Нищо чудно, че баща й беше толкова обезпокоен: тя изглеждаше направо скапано.

Затършува из козметичната чанта с размерите на пазарска торба и извади кръгла четка за коса, любимия си сух шампоан на „Оскар Бланди“, безкабелна маша за коса, матова пудра, спирала и два гланца за устни. Най-после напълно разбра защо Наталия си водеше хора, които да се грижат за косата и грима й. Трябваха й близо десет минути, през които Джейк й изпрати пет есемеса, но определено направи подобрения. Когато влезе в малката гостна, там вече се беше подредил цял антураж: Джейк, Тод, баща й, издокарана с невероятен шик французойка, която сигурно бе репортерката, фотограф, асистентът му и някакъв двайсет и няколко годишен тип, когото представиха като преводача.

— За да улавя всичките ми грешки — засмя се Сандрин, репортерката, на английски, който прозвуча безупречно.

Чарли поздрави всички и се опита да не се чувства нервна: все още не беше свикнала с кой знае какви интервюта отвъд обичайните бързи въпроси и отговори след мач за отиграването на точки и умственото съсредоточаване. От „Ел“ обаче не се интересуваха от стратегията й при влизането в Откритото първенство на Франция. Не и при сегашните вестникарски заглавия за Зийк Лейтън и Марко Валехо.

— Скъпа, сядай където ти е удобно — каза Сандрин и махна с изящния си маникюр към дневната на хотелския апартамент. — Ще поговорим, а после ще направим снимките. Oui[1]?

Чарли кимна и се настани в едно от украсените с пискюли кресла. Застави се да се усмихне, когато всъщност искаше единствено да се прибере в стаята си, да вземе горещ душ и да поръча ранна вечеря. Следващите няколко дни тренировки щяха да бъдат по-напрегнати и наситени, отколкото обикновено в началото на турнир от Големия шлем, и трябваше да започне да се фокусира върху рутината си.

На вратата се почука и настъпи леко раздвижване, когато един сервитьор вкара вътре количка за сервиране на чай. С показно елегантен жест постави чинии с изящни сладкиши и крехки чаени чаши и чинийки на масата между Чарли и Сандрин, а когато наля чая от тежък сребърен чайник, тихо увери Чарли, че е sans[2] кофеин. Когато Чарли му благодари, той се поклони и промърмори:

— Мадмоазел.

— Шарлот, скъпа — каза Сандрин, успявайки да придаде на името на Чарли шикозно френско звучене. — Кажи ми какво е чувството да си фаворитката за „Ролан Гарос“ тази година? — Произнесе „фаворитка“ с излишно удължени гласни.

Чарли се поколеба и с ъгълчето на окото си видя как Тод трепва като някой герой във филм на ужасите.

— Чувството е фантастично. Работих дълго време за тази възможност и имам наистина добри предчувствия за шансовете си.

— Мислиш ли, че можеш да победиш тук, в Париж?

Чарли искаше да поговори за увереността, която изпитваше, когато играеше на клей, как за една американка беше рядкост да се чувства толкова удобно на такъв терен, но тя беше израсла на кортовете с клей в Бърчууд и се беше научила как да използва плъзгащото движение и по-бавното темпо в своя полза. Можеше дори да спомене новия си фитнес режим и как работата с Тод й даваше предимство, но с един нов бърз поглед в неговата посока пак го видя как трепна, така че вместо това каза:

— Да, знам, че мога да победя. Сега просто трябва да изляза на корта и да го направя.

Няма да спечелиш никакви награди за ясно говорене, това е сигурно, помисли си Чарли, но беше доволна да види, че притесненото потрепване на Тод бе заменено от доволна усмивка.

— Какво според теб се промени? Преди по-малко от година претърпя контузия в първия кръг на „Уимбълдън“ — и някои дори твърдят, че е било… как се казва? Че тази контузия е била съмнителна. Как обясняваш завръщането си на върха? — Сандрин присви съвършените си розови устни, така че на Чарли й се дощя да ги ощипе. Грубо.

— Съмнителна контузия ли? — Чарли се обърна към преводача, мислейки си, че сигурно е станало някакво недоразумение, но той просто кимна утвърдително. — Скъсах си ахилесовото сухожилие и си счупих лявата китка. Контузията на ходилото изискваше операция и месеци възстановяване. Не съм сигурна какво определя подобна контузия като „съмнителна“, ако това намеквате…

Сандрин махна с ръка, сякаш това бяха изключително глупави подробности:

— Да, права си, разбира се. — Широка, напомняща за озъбена акула усмивка. — Да поговорим за по-забавни неща, да? Романс! Знам, че всичките ни читатели с удоволствие биха чули за тайните ти афери с различни красиви мъже, oui? Кажи ми, кой е — Зийк или Марко? Или и двамата? — Смехът на Сандрин отекна звънко във внезапно притихналата стая.

— Госпожице Бисе, както несъмнено си спомняте, преди интервюто се разбрахме, че личният живот на Шарлот отвъд подробностите по графика на пътуванията и тренировките й няма да бъде обсъждан. — Гласът на Джейк беше твърд, но Чарли долови безпокойство.

Сандрин се засмя отново, но погледът й остана прикован върху Чарли.

— Шарлот, скъпа, със сигурност не възразяваш да ни разясниш малко, нали? Жените по цял свят — включително аз, разбира се — с удоволствие биха споделили леглото си дори само с един от тези мъже. А като си помисля, че ти си ги имала и двамата. Е, не можем просто да пренебрегнем това, нали?

Джейк скочи на крака:

— Госпожице Бисе, мисля, че това е напълно достатъчно.

— Е, вярно е, не? — Изражението й бе самодоволно като на котка, която току-що е погълнала безпомощно невръстно птиче.

— Или ще трябва да насочим разговора обратно към предстоящото участие на Шарлот в Откритото първенство на Франция, или това ще…

— Питате ме кой е по-добър в леглото ли? — Чарли невинно изпърха с мигли. — Или просто кого предпочитам по принцип? Бих искала да разбера въпроса ви по-добре.

— Чарли! — Тонът, с който Джейк излая името й, мигновено й напомни за майка й: нотката на изненада и обида, наблягането на втората сричка, когато повечето хора слагаха ударението на първата. В този миг тя се върна двайсет години назад във времето. Може би това събуди някакъв спомен и у баща й. Той беше толкова отвратен от обрата на интервюто, че излезе с големи крачки през вратата на хотелския апартамент, без да каже нито дума на някого.

Сандрин отвърна на спокойния й поглед и Чарли видя в изражението й новооткрито уважение. Репортерката се пресегна да си избере бишкота от подноса, но когато я постави до чаената си чаша, без да отхапе нито веднъж, Чарли разбра, че тя просто печели време.

— Е, която от двете теми е най-интересна, скъпа. Моля те, сподели, каквото си мислиш.

— Шарлот… — Сега предупреждението дойде от Тод. Чарли хвърли поглед към него и с изненада видя, че от дясната му страна стои Дан, забил поглед в краката си. Кога ли се беше вмъкнал?

— Каквото мисля… хмм, да видим. Мисля си, че никога през целия си живот не съм била по-добре подготвена за турнир. Както знаете, започнах с игра предимно на кортове с клей, така че се чувствам изключително удобно и сигурно на такъв терен. Благодарение на невероятния си екип — тук тя замълча и помаха в посоката на Тод и Дан — съм по-добра от всякога и уверена в новия си подход. Контузиите ми са излекувани напълно. Никога не съм се чувствала по-добре.

Дори да бе забелязала, че Чарли обърна посоката на интервюто, Сандрин не се издаде.

— Какво ще кажеш на хората, които изтъкват, че никога не си печелила Голям шлем? Всъщност… чакай, мисля, че го имам написано точно тук. — Сандрин прерови бележките си. — Миналата седмица беше цитирана Наталия Иванов, която каза: „Шарлот показа голямо подобрение през последните няколко месеца. Разбира се, тя има добра техника и като цяло силна игра. Но според мен всички знаят, че всъщност си просто аматьор, докато не спечелиш Шлем“. Какво ще отговориш на това?

Чарли се засмя насила, но всъщност й идваше да изскочи от креслото си и да изтръгне бележките от Сандрин. Наталия бе казала това? Кога?

— Какво бих отговорила на това ли? Всъщност не е нужно да отговарям нищо. Мисля, че победата ми тук след две седмици ще говори сама за себе си.

— Значи се чувстваш уверена?

— Много. А дотогава нямам какво повече да кажа. Звучи, сякаш Наталия може и да не се съгласи с мен, но думите нямат особено значение: победите имат. — Чарли се изправи, явно хващайки Сандрин неподготвена, и посегна да се ръкува с нея. На колко интервюта бе седяла безучастно, понасяйки любопитни и обидни въпроси един след друг, винаги твърде боязлива или неуверена, или вежлива, за да направи каквото и да е, освен просто да изтърпи ставащото? Край вече, помисли си тя, насочвайки вниманието си към снимачния екип. — Надявам се, че петнайсет минути ще са достатъчни да заснемете подходящия кадър. Страхувам се, че при разписанието ми днес това е цялото време, което мога да отделя.

Чарли хвърли поглед към антуража си, докато преводачът се обръщаше към операторите. Джейк и Тод имаха слисани изражения, обаче Дан й се хилеше. Когато улови погледа му, той тайно вдигна палци в окуражителен жест. Докато Джейк бъбреше със Сандрин, за да се увери, че е доволна, Чарли прегледа известията си. Беше удивително колко хубаво е усещането, че контролира интервюто. Докато не се запиташе как щеше да се чувства, когато го отпечатат.

* * *

Първите два дни тренировки на „Стаде Ролан Гарос“ минаха като по учебник. Чарли изпълняваше сериите си от фитнес упражнения и трениране на удари като машина, стараейки се да прави разтягания както преди, така и след всяка тренировка и грижливо да следва указанията от физиотерапевта на турнира относно това как да продължава тренировките за сила, без да изразходва твърде много енергия. Тод беше уредил консултации по Skype с изтъкната диетоложка, която се беше специализирала в работа с професионални спортисти (въпреки че използва фразата „голямо момиче“ само веднъж, което Чарли сметна за забележимо подобрение), и макар че нищо от информацията, която тя сподели с Чарли, не беше някакво потресаващо разкритие, беше хубаво да има някой, който да прави препоръки за всяко хранене. Процентите на въглехидрати, протеини и мазнини бяха сложни, заплетени и важни: когато изгаряш по няколко хиляди калории всеки ден, просто вършейки си работата, беше от съществена важност да презареждаш както трябва. Трябваше да се храни на всеки два часа, така че след като приключи последната си тренировка на втория ден, Чарли се обърна към Дан.

— Искаш ли да дойдеш в трапезарията на играчите? Предполага се да си взема протеиново смути и някакво парфе с йогурт, което французите явно приготвят по-добре от всеки друг — няма що, голяма изненада.

Дан пристъпи от крак на крак:

— Съжалявам, не мога точно сега.

— Какво? Не ми казвай, че имаш резервация за разходка с туристическо корабче по реката? Не, тук сме от два дни, сигурна съм, че вече си правил това.

Той се засмя.

— Частна обиколка на Лувъра? Разходка по Левия бряг на Сена? Не? Тогава сигурно ще пазаруваш. Не че ми приличаш на някой, който си пада по „Ермес“. Не си ли направо влюбен в магазините, в които те принуждават да чакаш на опашка цял час, преди да ти продадат портфейл за две хиляди долара? Знам, че аз съм.

Дан бръкна в сака си за ракети и измъкна опърпан сгъващ се на три портфейл, изработен от винил и ивица велкро.

— „Ермес“ отвсякъде, бейби. Жените направо се влюбват.

Сега Чарли на свой ред се засмя:

— Хайде де, ще бъде само за няколко минути. Кълна се, че няма да ти загубя много от времето за разглеждане на забележителности.

Дан включи телефона си и погледна колко е часът. Поколеба се, но после каза:

— Окей, мисля, че мога да отделя десет минути. Но само ако отидем веднага. — Преметна сака с ракетите си през рамо и се наведе да вдигне този на Чарли.

— Какво, да не би да имаш среща? — попита Чарли закачливо, но от почервенелите бузи на Дан мигновено се досети, че е предположила правилно. — О, боже мой, наистина имаш. Имаш среща! Кога, за бога, намери време да забършеш някоя в Париж? Заети сме по дванайсет часа на ден!

— Не е нищо особено — каза Дан: гласът му изневери съвсем леко. Прокашля се: — Просто едно момиче от училище. Точно сега минава оттук, също като мен. Смятаме по-късно да се срещнем на кафе.

— Звучи мноооого секси — подкачи го Чарли, като почти тичаше, за да не изостава, докато той вървеше с големи крачки през фоайето на път към зоната за спортистите. Двамата показаха документите си и се качиха до трапезарията на играчите. — Нищо не може по-добре от кафето да предаде посланието: „Искам да спя с теб“.

— Шик е — каза Дан.

— Дан се уреди със секс!

Тя заприпява думите, докато той спря като закован и се обърна с лице към нея:

— Сериозно?

Той махна към една свободна маса с изглед към корт за демонстративни мачове:

— Какво искаш? Ще го донеса.

— Ще ти хрумне ли погрешната идея, ако кажа „кафе“? — попита Чарли с флиртаджийски тон.

Той се върна с две парфета с йогурт плюс еспресо за себе си и зелен сок за Чарли. Вмъкна се в сепарето срещу нея и погълна парфето си на три хапки.

— Сериозно, Дан. Това момиче е в града — в Париж! — за, колко, една нощ, а ти я водиш на кафе? Лош ход. Можеш да се справиш по-добре.

— Ах, школата по романтика на Шарлот Силвър. Къде би трябвало да я заведа? Право в хотелската си стая? Не е нужно излизане на среща?

Чарли сигурно беше трепнала видимо, защото Дан веднага придоби разкаян вид:

— Съжалявам — каза. — Нямах това предвид.

— Не се извинявай. Напоследък не съм точно морален стожер.

— Е, със сигурност изобщо не ми влиза в работата. — Дан отпиваше от кафето си и не откъсваше очи от масата.

— Даваш ли си сметка, че всеки ден прекарвам повече време с теб, отколкото с който и да е друг в целия ми живот? Мисля, че до голяма степен заниманията на всеки от нас влизат в работата на другия.

Дан се ухили:

— Е, в такъв случай любознателните умове искат да узнаят…

— Какво? Кой е по-добър в леглото? Зийк или Марко?

— Просто смятах да попитам какво става с всеки от двамата, но, хей, ако искаш да подхванеш темата, смятай ме за официално заинтересуван.

Чарли въздъхна:

— Наистина няма много за разказване. Онова със Зийк определено беше еднократна авантюра. Смятам да я прибера в албума си с изрезки и да погледна назад към нея, когато съм стара и грохнала — а междувременно да се опитам да си напомня, че нямам никакво основание да се чувствам неудобно.

Дан кимна и за секунда тя съжали за собствената си откровеност — кой беше той, че да съди?

За момент настъпи мълчание, а след това Дан попита:

— А Марко?

— Марко, Марко, Марко. Страхотно е да имаш някого, с когото да се мотаеш по време на турнирите, някой, който разбира този начин на живот. Но той се държа малко като гадняр още преди да започне цялата драма със Зийк и аферата с бавачката, а оттогава, ами… всъщност не сме го обсъждали.

Очите на Дан се разшириха.

— Всъщност не сте говорили за това? Целият свят говореше за това, а вас двамата просто не ви беше грижа?

— Не точно.

Първият път, когато Чарли и Марко се видяха след цялата ситуация, беше в лобито на „Софител“ в Мюнхен. Той отиваше на тренировка, а Чарли се беше запътила към стаята си.

— Hola, красавице — поздрави я Марко с целувка по бузата, все едно не се беше случило нищо.

— Привет. Получи ли си ракетите? На рецепцията казаха, че ще ги остават в стаята ти.

Марко я погледна въпросително, с присвити очи:

— Кинозвездата, Чарли? Той е наистина стар, не?

Чарли се опита да сдържи усмивката си. Значи все пак го беше грижа. И беше повдигнал темата пръв.

— Бавачката, Марко? Та тя е дете.

— Тя не означаваше нищо за мен. Беше там, а ти не беше. Но сега си. И ми липсваше.

Гледаха се. Почти мразейки се, Чарли се съгласи да се срещне с него по-късно същата вечер…

Гласът на Дан рязко я върна в настоящето:

— И така, нека да изясня това. Значи двамата просто се забавлявате?

— Кажи ми какво мислиш наистина, Дан. Но, моля те, не се сдържай.

— Искаш да знаеш какво мисля? — Той най-сетне вдигна поглед, за да срещне нейния. — Мисля си, че просто се задоволяваш да бъдеш с един задник, защото е лесно. А това е доста гадно.

Чарли почувства как се изчервява въпреки волята си:

— Шегувах се. Не искам да ми казваш какво мислиш наистина.

Той й отправи полуусмивка:

— Ти си тази, която каза, че всеки от нас влиза в работата на другия.

— Тогава поне си поправи анализа. Задоволявам се да бъда с някакъв задник, защото е лесно, да. Но също и защото е наистина, наистина привлекателен.

— Прекрасно.

— Е, явно никой от нас не е смятал, че сме толкова обвързани един с друг, че да не можем да излизаме на срещи с други хора.

— Да излизате? Така ли му казвате напоследък?

— И е донякъде чудновато, щастливо съвпадение, че и двамата бяхме шумно порицани, задето сме били „непослушни“ точно в един и същи момент. Защото никой от нас не може истински да огорчи другия, нали?

— Така че и двамата просто се правите, че цялата история изобщо не се е случвала?

— Да.

Дан вдигна поглед към небето:

— Все едно говоря с някой, който чува гласове.

— Виж, полагам усилия и побеждавам, и едва ли ще бъда първата, която се е опитала да вмести дори мъничка частичка забавление някъде между останалото. Агаси не беше ли на амфетамини няколко години преди да спечели Откритото първенство на Франция? Искам да кажа, нека поставим това в перспектива.

— Хей, без присъди — той вдигна длани.

Чарли се засмя:

— Да, никакви.

Русокосо дете на четири-пет години се стрелна като мълния покрай масата им. Чарли загледа как вързаната на две опашки коса на момиченцето подскача, докато то си проправя път из стаята. После, точно когато се канеше да се обърне обратно към Дан, една по-висока, но също толкова енергична блондинка притича покрай тях в преследване на детето.

— О, боже мой, това е Елин — каза Чарли: очите й попиха всяка подробност от външността на девойката чак до възхитително супермодерните й високи кецове.

— Коя?

— Бавачката на Марко!

— Елин не беше ли името на бившата съпруга на Тайгър Уудс?

— Не мога да повярвам, че е тук.

— Каква е вероятността и двете да са убийствено красиви руси бавачки на име Елин?

— Името й не е Елин! — изсъска Чарли. Загледа как бавачката грабна пищящото момиченце и го притисна към себе си. Детето се заизвива от радост.

— Ти не спомена ли току-що, че се казва Елин?

— Не мога да повярвам, че е тук. Разбира се, че мога. Работи като бавачка за треньора на Радж — къде другаде ще е? — Чарли отново надникна крадешком и Софи сигурно беше усетила, че някой я гледа, защото повдигна глава и погледна право към Чарли. И се усмихна.

Чарли моментално се обърна към Дан, който току-що се беше изправил.

— Тя погледна право към мен. Усмихна се! Можеш ли да повярваш каква наглост? Тази малка пикла, детегледачката, чука гаджето ми, а после има наглостта да ми се хили насреща? И, разбира се, точно в този момент трябва да съм облечена в потен екип за тенис, докато тя прилича на супермодел…

— Чарли, заблуждаваш се. Дори не мога да започна да…

— Ето я, идва. О, боже мой, приближава се насам. Дан, къде тръгна? Сядай! Не ме оставяй тук! — изсъска тя, без да движи устни.

— Колкото и забавно да обещава да бъде това, сега трябва да тръгвам. Ще се видим утре в осем на корт номер десет. Чао, Чарли.

Но тя не чу и дума. Софи се беше устремила към нея, водейки за ръка повереницата си с опашките, и беше ясно, че възнамерява да я поздрави. Макар да беше сигурна, че това ще стане, все пак Чарли едва не рухна от изненада, когато се случи наистина.

Беше логично Софи да я разпознае — Чарли беше четвърта в световната ранглиста, за бога — но Чарли не смяташе да признае, че е прекарала цели часове да търси информация за Софи в Google и знаеше не само името й, а също и това на любимата й учителка в пети клас.

— Ти си Шарлот Силвър, нали? — попита момичето. На живо изглеждаше още по-млада. Някак по-свежа.

— Да — отвърна Чарли, внезапно убедена, че има храна, заседнала между зъбите, освен това остро си даваше сметка точно как беше залепнала косата към главата й след дълъг тренировъчен ден. Не се виждаше нито едно избрано от стилист късче от облеклото й или кристал… нищо, освен еластан, попиващ памучен плат и засъхнал клей. Беше толкова нечестно.

— Сигурно го чуваш постоянно, но просто исках да ти кажа, че съм ти огромна почитателка! — Усмивката на момичето й се стори искрена, а акцентът й беше очарователен.

Чарли се прокашля:

— Благодаря ти. Много ми е приятно да го чуя.

— Просто мисля, че за една жена е много яко да е решителна и уверена. — Софи се отпусна на колене и, разбира се, Чарли моментално си помисли хиляда не твърде прилични неща за опитността, с която тя направи движението, докато Софи се обърна към момиченцето и каза: — Тази дама е прочута тенисистка. Тя е не просто принцеса, а Принцеса воин! И може да спечели целия турнир!

Очите на малката се разшириха. Софи звучеше толкова искрено, че Чарли беше готова да пренебрегне частта с „дамата“.

— Значи е п’инцеса?

Софи кимна:

— Истинска. Това е Анабел, а Анабел обожава принцеси.

Чарли подаде ръка, в която Анабел се втренчи, а после, чувствайки се като идиотка, задето дори не знае какво да каже на едно четиригодишно дете, каза:

— Много ми е приятно да се запознаем, Анабел. Сега всъщност трябва да вървя. Имам среща с, ъъ, някого. — Чарли беше вметнала последното просто за да има логично оправдание за припряното си тръгване, но веднага осъзна как звучи.

Софи сигурно също бе осъзнала, защото се изчерви изключително чаровно. Нищо чудно, че Марко не можеше да й устои.

— О, разбира се. Не искаме да те задържаме, нали, Анабел? Освен това трябва да измъкнем брат ти от дневната забавачка. Ела, скъпа. Кажи „довиждане“ на госпожица Силвър.

Госпожица Силвър? Чарли погледна Софи, но момичето не показваше и намек за друго, освен за любезност.

Всички помахаха за довиждане и Чарли трябваше да признае, че явно беше единствената, която се чувстваше странно заради цялото нещо. Трябваше само да си припомни снимката на Софи, облечена в една от тениските на Марко и възседнала скута му, за да си представи как изглеждаше останалата част от нощта им.

Тръгна обратно към съблекалнята и по пътя изпрати есемес на Джейк.

Вечеря в хотела тази вечер? Трябва да заспивам рано.

Той отговори мигновено.

Съжалявам. Тази вечер не мога. Просто си поръчай вечеря в стаята и се поотпусни. Толкова усилено тренираш.

Защо не можеш? Среща?

Нещо такова.

?????????

Не го познаваш.

Не ме интересува, все пак ми кажи!

Чарли метна телефона в шкафчето си, докато взимаше душ, и го взе отново в секундата щом се върна. Джейк беше изпратил три поредни отговора.

Той е сладък.

Неподходящ е.

Ще ти кажа, когато трябва, а точно сега няма нищо за узнаване.

Чарли завъртя очи. Погледна отново телефона си.

Ако Джейк имаше среща тази вечер, това означаваше, че баща й ще вечеря сам. Набра номера му и той вдигна на третото позвъняване.

— Здрасти, татко.

— О, Чарли. Здравей.

— Току-що се върнах в хотела. Тук ли си?

— Това интервю днес си го биваше, а? — Чарли долови, че той се опитва да замаскира разочарованието в гласа си, но не успяваше.

— Да, поведението й беше доста неуместно. Всъщност не беше честно да задава всичките тези въпроси за, хм, личния ми живот.

— Знам, че не съм света вода ненапита, но ти си в светлината на прожекторите и даваш на хората много материал за обсъждане: едва ли можеш да ги виниш, че питат.

Чарли мълчеше.

— Всичко това идея на Тод ли беше? От неговия наръчник с правила, че никаква реклама е равно на лоша реклама?

— Не, татко. Този път си навлякох неприятности изцяло по своя вина. Не можеш да виниш никого, освен мен. — Ако се опитваше да я засрами, получаваше се. Блестящо. Като се замисли отново, предположи, че е най-добре да вечеря сама.

— Искаш ли да се присъединиш към мен за вечеря с няколко от старите ми приятели от турнирите? — предложи баща й, сякаш прочел мислите й.

— Не, благодаря. Ще си поръчам нещо в стаята и ще гледам записи. Тод ми остави цяла камара материали от миналата година и искам да ги прегледам. Можем да вечеряме утре.

Предишната версия на баща й щеше да каже нещо от рода на: „След голямата ти победа утре“ или: „Ще си направим победно празненство“, но баща й просто я увери, че ще седи на първия ред, на централно място в ложата й на другата сутрин, и й пожела лека нощ.

Чарли се качи с асансьора до стаята си и откри подплатен плик с дивидита да я чака на бюрото. Прикрепената бележка беше надраскана набързо върху лист хотелска хартия за писма:

Гледай първо Акапулко, после Сингапур и накрая Щутгарт. Забележи усилващата й се неохота да поема рискове при отбелязването на гейм пойнт и зашеметяващия й втори сервис. Колата ще те вземе в седем утре.

Тод

С въздишка Чарли пъхна в плейъра първото дивиди и го изчака да се зареди. Обади се на румсървиса и поръча сьомга на грил с гарнитура от зеленчуци на пара. Когато жената на телефона я попита за един човек ли е поръчката, или за двама, на Чарли й хрумна колко често напоследък се хранеше сама в хотелската си стая. Марси винаги й бе правила компания за вечеря в стаята. Двете поръчваха масата да бъде подредена пред телевизора и редуваха „Поднови или продай“ и „Пропърти Брадърс“, вмествайки от време на време някой епизод от международното издание на „Ловци на къщи“. Издокарана в памучно долнище и мъхести пътнически чорапи, Марси пиеше вино, а Чарли си отмъкваше хапки от десерта, който тя си беше поръчала, и се майтапеха с всеки, който имаше наглостта да се появи пред тях на екрана. Джейк казваше, че чувал злорадия кикот чак от долния край на коридора. Мисълта да прави каквото и да е от това с Тод беше еднакво смехотворна и отблъскваща, и тя почувства как Марси й липсва дори повече от обикновено.

Трите компилации подбрани моменти от мачове продължиха близо час; когато свършиха, Чарли погледна празната си чиния и едва имаше спомен, че е яла. Взе телефона си да погледне колко е часът и на дисплея моментално изникна съобщение:

Хей, точно се каня да хапна с няколко от момчетата. Идваш ли?

Марко.

Препрочете съобщението три пъти, преди да осъзнае, че е затаила дъх.

Не беше точно покана за романтична вечеря за двама, но беше също и нощта преди началото на мачовете в турнир от Големия шлем и никой нямаше да прави кой знае какво повече от това да вечеря рано и да се оттегли в стаята си. Със сигурност не беше нужно да я кани. Тя вече знаеше, че съблазнителната бавачка е в Париж и вероятно изгаряща от желание да се срещне с него. А ако не тя, имаше десетки, ако не и стотици, други. Фактът, че той изобщо се беше сетил за Чарли, не беше за пренебрегване.

Привет! С удоволствие бих дошла, но не мога точно сега…

Чарли беше отговорила „не“ по рефлекс. Вече беше яла, а рано на другия ден й предстоеше изненадващо тежък мач от първия кръг. Последното, което й трябваше, беше каквото и да е свързано с Марко разсейване.

Веднага пристигна нов есемес: в такъв случай ела, когато можеш. Вечеряме в патисерията зад ъгъла. После се връщаме в стаята на Риналдо да играем новия Madden[3]. Всички си лягаме да спим рано, просто ела да кажеш „здрасти“. Липсваш ми.

Тя остави телефона си, без да отговори, и изтанцува няколко стъпки. Липсваше му, липсваше му, липсваше му. Без дори да помисли, прелисти списъка на песните в телефона си, намери „Blank Space“, прикачи го към високоговорителя до леглото и наду звука. Сладкият като захарен памук глас на Тейлър Суифт изпълни стаята и Чарли затанцува. Мога да направя лошите момчета добри за един уикенд. Грабна бутилка вода вместо микрофон и скочи на леглото, безсрамно въртейки ханш в ритъма на музиката, докато на вратата се почука и тя скочи долу, задъхана и дори не и наполовина толкова смутена, колкото би трябвало да е. Служителят от рецепцията, застанал в коридора, изглеждаше глуповато смутен, сякаш бе знаел, че Чарли си прави солово танцово парти под звуците на хит за хлапета в предтийнейджърска възраст, и не можеше да я погледне в очите, когато предаде молбата на друг играч да намали музиката. Нямаше дори седем, но тишината на запазените за играчите етажи беше задължителна двайсет и четири часа в денонощието. Чарли кимна тържествено, извини се възможно най-искрено, а после се разхили в мига щом затвори вратата. Такова ли беше чувството да полудяваш? Грабна си телефона и се отправи към банята.

Там съм след 30 минути, написа с летящи по клавиатурата пръсти. Щеше да намине за един час, само да каже „здрасти“. Абсолютно нищо лошо нямаше в това.

[1] Да (фр.). — Б.пр. ↑

[2] Без (фр.). — Б.пр. ↑

[3] Madden NFL — поредица видеоигри за американски футбол. — Б.ред. ↑

17
Как е краткотрайна пламенна връзка на френски?

Открито първенство на Франция

май 2016

Сърцето й биеше толкова бързо, че не можеше да си поеме дъх. Колкото можеше по-бавно, Чарли тръгна към очертанията на корта. Потта струеше надолу по врата й и влизаше в черното й потниче, а клеят полепваше изключително неудобно по потните й прасци. Указанията на Тод отекваха в ума й отново и отново, мантра, която не й носеше спокойствие, нито й помагаше да се съсредоточи: Нападай и подмамвай. Нападай и подмамвай. Нападай и подмамвай. Да атакува бекхенда й, който беше по-слаб, отколкото би трябвало, и да я привлече навътре към мрежата, която беше извън зоната й на комфорт. Елинор Маккинли също предпочиташе да играе бързо, избирайки да върне топката отново в игра възможно най-бързо и да не губи много време между точките. Чарли беше чела интервютата, които й бяха събрали от офиса на Тод. Елинор не обичаше да има време да се замисля върху минали точки — без значение до победа ли бяха довели, или до загуба — защото задълбаваше твърде много. Предпочиташе да удря здраво, да поема рискове и да изиграва точките, вместо безкрайно да се лута напред-назад и просто да чака самата тя или противничката й да направят непредизвикана грешка. Сигурно вече се чувстваше неуверена, играейки на по-бавните кортове на Откритото първенство на Франция. Тод винаги беше във възторг, когато някоя състезателка оставеше името си в историята с такива критични предпочитания, тъй като водеше досие на всички жени в турнирите.

Когато стигна до края на корта, Чарли вдигна поглед към момчето, което носеше топките, и му кимна едва доловимо. Той дотича, като държеше две топки, по една във всяка ръка, и ги вдигна високо, сякаш бяха скъпоценни камъни. Чарли поклати глава; той веднага ги пъхна в джоба си и измъкна хавлиена кърпа. Тя я пое и методично попи челото, бузите и врата си, а после, за всеки случай, ръцете си до лактите и дланите си. Щом прибра кърпата, момчето отново поднесе топките. Чарли кимна почти незабележимо към дясната му ръка и той постави топката върху протегната й ракета. След като я прибра под еластичната материя на черната си, обшита с кристали пола, Чарли протегна ракетата си за втората. Нея започна да подхвърля, докато се връщаше към очертанията на корта, готвейки се да бие сервис. Хрумна й, че постъпва точно както бе постъпила с нея Карина в Чарлстън — бавеше се нарочно, за да постави на изпитание увереността на съперничката си — но отхвърли мисълта. Сега беше различно. Вместо да е на една точка от спечелването на целия турнир, само една точка я делеше от съкрушителна загуба още в първия кръг.

Когато хвърли поглед през корта, видя Елинор да подскача търпеливо на пръсти. Гъвкавото й тяло беше почти толкова стегнато, колкото строгия й кок. Носеше вталена сива рокличка с прикрепена плисирана пола, която почти не помръдваше, а гърдите й бяха плоски като на момче. Като цяло видът й създаваше причудливото впечатление, че е дървена фигура, статуя, издялана от безжизнени материали, която можеше да подскача нагоре-надолу и от дясно наляво, без да помръдва никоя друга част от тялото си междувременно.

Чарли се опита да успокои дишането си. Бърз моментен спомен от предната нощ се мярна в ума й като кадър от филм на IMAX: краката й, преметнати собственически върху тези на Марко, докато се изтягаха на един диван. Издишванията й сега, на корта, бяха подобни на онези от снощи, само че сега нямаше дълга, прелъстителна димна следа, проточваща се от устните й и увисваща във влажния въздух на хотелския апартамент, само бързото и плитко дишане на жена, която знаеше, че само секунди я делят от голяма беда.

Чарли осъзна, че не бяха останали възможни начини за умишлено бавене. Това беше. Мач пойнт за вероятно най-разочароващия мач, който беше играла някога. Не! Това не е начинът, по който трябва да мислиш. Поддържаш ли тази ужасна мисъл, с теб на практика е свършено. Атакувай и подмамвай. Вкарай солиден първи сервис, атакувай бекхенда й, а ако все пак успее да върне топката, възползвай се от това, което със сигурност ще е относителна слабост на ретура, и бий дропшот, за да я накараш да се доближи до мрежата. После я гледай как рухва, защото не са й останали сили.

Чарли зае позиция зад очертанията на корта, тупна топката три пъти и я метна във въздуха. Веднага разбра, че хвърлянето беше перфектно, и беше признателна на мускулната памет, която бе развила от десетки хиляди — стотици хиляди? Милиони? — тренировъчни сервиси, когато бедрата и ръцете й работеха в съвършен синхрон, за да осъществят съприкосновението между ракетата и топката й. Беше силен, бърз, почти перфектен сервис и Чарли беше толкова благодарна за това, че не зае обратно позиция с нужната бързина. Елинор, изглежда, прецени точно къде ще се забие сервисът. Беше там, готова и чакаща, сякаш беше получила карта, показваща точно желаната посока, и се хвърли, докато топката още се издигаше, запращайки я обратно към Чарли с шокираща бързина. Хваната неподготвена, Чарли изтича четири стъпки навътре в ничията земя и незабавно се хвърли, възползвайки се инстинктивно от клея, за да измине с плъзгане оставащите няколко стъпки. Стигна навреме, но беше прекалено дезориентирана, за да направи кой знае какво с топката, освен да я докосне с кордажа и да я пусне във въздуха. Нямаше значение, че бързо зае отново позиция, защото Елинор се възползва от слабия лоб, извърна тяло настрана, заби крака в настилката и запрати топката над главата си чисто и с такава сила, че Чарли не я видя да се задава, докато не почувства как топката я удря по врата.

Дори самата сила на удара щеше да е достатъчна да гарантира зачервена подутина и доста голяма синина след това, но точното място — в средата на трахеята й — остави Чарли буквално без дъх. Стоеше прегърбена, с глава между коленете, бореща се да си поеме дъх. Знаеше точно какво се бе случило и че ще отмине след няколко секунди, ще успее да напълни дробовете си с въздух нормално, ако само успее да забави дишането си. Но паниката я обзе, несъмнено влошена от осъзнаването, че току-що изгуби мача си още в първия кръг на първия турнир от Големия шлем, който изобщо бе имала реален шанс да спечели, и продължи да се дави. Почувства нечия ръка върху гърба си и когато вдигна поглед, видя Елинор, приклекнала до нея, разтриваща я с длан с уверени, успокояващи, кръгообразни движения, между раменните лопатки.

— Просто се опитай да забавиш дишането си — прошепна момичето, като продължаваше да разтрива гърба на Чарли. — Толкова съжалявам.

Заради високата позиция на Чарли сред избраните за участие в турнира и двете последователни победи срещата се гледаше от повече фенове, отколкото можеше да се очаква за типичен мач от първия кръг. Всички искаха да зърнат чернокосата, облечена в черно, окичена с тиара феноменална тенисистка, докато разбива относителната новачка в марша си към победата в Откритото първенство на Франция. А сега същите тези зрители до един надаваха насърчителни възгласи и крещяха името на Елинор. Чарли започна да изпитва смущението по-остро, докато дишането й се нормализираше. И внезапно усещането от допира на съперничката й върху собствената й подгизнала от пот тениска — да не споменаваме влудяващото съчувствено изражение, залепено на лицето й — е, просто беше твърде много. Чарли се изви, измъкна тялото си от обсега на Елинор и се оттласна, за да се изправи.

— Добре съм — изсъска приглушено. — Толкова добре, колкото може да е една състезателка, когато противничката й се опита да спечели, като я удари.

Очите на Елинор се разтвориха широко от изненада. Сякаш никое от двете момичета не чуваше какофонията наоколо.

Чарли не можа да се възпре.

— Днес извади късмет. Не си помисляй и за секунда, че е било нещо повече от това.

Момичето се втренчи в нея сякаш за много дълго време. После, явно решавайки да постъпи, както изискваше учтивостта, погледна Чарли право в очите, подаде ръка и каза:

— Добър мач.

Чарли се ръкува отпуснато с Елинор, докато срамът от цялата ситуация се спусна на плещите й като товар и тръгна към стола си. Събра си бързо нещата и пренебрегна виковете на феновете и молбите за автографи. Да напусне корта бързо, за да може Елинор да се наслади на мига на победата си, беше най-малкото, което Чарли можеше да направи след собствената си унизителна загуба и още по-срамно поведение. Възнамеряваше да се крие в съблекалнята колкото може по-дълго, да застане под душа и да остави почти врялата вода да я пречисти, почти ощавяйки я. Но в мига щом Изабел я пресрещна в тунела, извеждащ от корта към тенис центъра, Чарли разбра, че мъчението й още не е приключило.

— Имам нужда първо от душ — каза тя на Изабел с най-резкия си, властен тон.

— Съжалявам, Чарли — Изабел се прокашля, — съжалявам, но трябва да проведем интервюто след мача веднага.

— Става дума за загуба в първия кръг, за бога — възропта Чарли и продължи да върви. — На никого не му пука.

Изабел решително положи длан върху ръката на Чарли:

— Страхувам се, че когато играч, който е фаворит за победата, претърпи ранна загуба, на хората наистина им пука. Обещавам, че ще се постарая да е възможно най-кратко и безболезнено. Но сега трябва да вървим.

Чарли я последва на няколко крачки до нещо като преддверие с подиум и микрофон пред банер с логото на Откритото първенство на Франция. Чакаха я няколко репортери и фотографи, които бъбреха помежду си, но всичките млъкнаха в мига щом тя влезе в стаята.

Тишината продължи точно шест секунди, преди да започне обстрелът с въпроси.

— Какво е чувството да бъдеш елиминирана в първия кръг на турнир, в който си сочена като фаворитка, ако не за спечелването му, то поне за една от онези, които ще стигнат до втората му седмица?

— С определен аспект от играта на Маккинли ли не можахте да се справите? Или нещо в собствената ви игра не беше наред?

— В последните няколко месеца преминахте през доста сериозна цялостна промяна на имиджа. Колко голяма част от Принцесата воин беше днес на корта, съпоставена с предишната Шарлот Силвър?

Макар въпросите да не бяха твърде оригинални — и да не ги беше чувала преди, със сигурност можеше да предвиди, че ще й ги зададат днес — тя откри, че се запъва с изричането на наизустените, отрепетирани за пред медиите отговори: „Това е особеното при турнирите от Големия шлем: никога не можеш наистина да кажеш какво ще стане.“ „В крайна сметка, имиджът не означава абсолютно нищо, ако не побеждаваш.“ „Ще трябва да обсъдя отново някои неща с треньора си и да съставим нова стратегия.“ „Разбира се, че съм разочарована, но възнамерявам да бъда готова да започна наново на «Уимбълдън» след няколко седмици.“ Чарли повтаряше тези предварително подготвени отговори с почти безразличен любезен тон, почти без промяна в интонацията, без да бърза, докато им омръзна и й беше позволено да се спаси под душа. Само още няколко минути, каза си тя и почувства как гърлото й започва да се свива. Пое си дълбоко дъх два пъти и беше благодарна, когато усещането за напиращ плач затихна.

— Елинор ли те победи днес, или ти сама се победи? — попита Шон, дългогодишен репортер в тенис средите. Той пътуваше с женските турнири и имаше репутация, че се опитва да сваля по-младите тенисистки.

— Е, разбира се, Елинор игра добре днес, мисля, че всички можем да сме единодушни за това. Изигра прекрасен мач. А, за нещастие, не мисля, че аз играх по най-добрия си начин. Явно не.

— А защо е така според теб? — В очите му проблесна нещо, развеселена искрица, която накара Чарли мигновено да се почувства неловко.

— По много причини. Допуснах твърде много непредизвикани грешки в първия сет, включително неоправдан брой двойни фалове. А във втория умът ми не беше съсредоточен където трябва. Със сигурност съм се съвземала след загуба в един сет преди, но днес не можах да го постигна.

Шон прочисти гърло.

Цялото тяло на Чарли застана нащрек: знаеше, просто инстинктивно разбра, че нещо ужасно е на път да се случи.

Шон бръкна в брезентовото си куфарче и измъкна айпад с големината на лаптоп. Вече беше включен и отнякъде зад гърба си тя чу Джейк да промърморва:

— О, за бога, не.

— Шарлот, би ли казала, че съвсем не блестящото ти представяне на корта днес имаше нещо общо с това? — попита Шон с възможно най-отблъскващия самодоволен тон.

Джейк пристъпи напред и сключи ръка около нейната.

— Положението е лошо, Чарли — изсъска в ухото й. — Да прекратим това веднага. Последвай ме. — Опита се да я издърпа от малката пресконференция, но Чарли не можа да се сдържи и се обърна назад.

— Съжалявам, днес нямах точно достатъчно време да прочета новините. Не знам какво имате предвид.

Шон вдигна екрана към нея, за да може тя да прочете заглавието. Беше невъзможно за пропускане, с шрифт, който изглеждаше с височина поне петстотин пункта: „Детронирана? Принцесата воин на тениса се издънва на наркотичен тест“.

Издънила съм се на наркотест? За какво говорят? Умът на Чарли заподскача, опитвайки се да осмисли току-що прочетеното. Беше получила резултатите от теста си в Чарлстън преди седмици и, разбира се, те бяха стопроцентово чисти. Допинг? Предположението беше безумно. На всеки няколко години тук-там изникваше слух, засягащ една-две жени от турнира, особено онези, които бяха необикновено мускулести, но, общо взето, почти всички други бяха на мнение, че постоянните тестове и разговори за допинг са пресилени и ненужни. Тенисът беше нещо съвсем различно от колоезденето или бейзбола: при най-редки и необичайни обстоятелства можеше и да възникне случай с допинг, но едва ли можеше да се говори за пандемия, засягаща целия спорт.

— Нямам друг коментар по въпроса, освен да кажа, че в това твърдение няма и капчица истина. — Чарли изрече това със силен, уверен глас, който моментално я накара да се почувства горда със себе си. Знаеше със сигурност, че вестникът ще трябва да помести опровержение.

Този път Шон вдигна телефона си. Дисплеят беше твърде малък, за да види ясно каквото и да било, но стаята беше зловещо притихнала. На екрана вървеше видеоклип. Отначало на Чарли й беше трудно да го различи, но след няколко секунди разбра, че беше от предната нощ в хотелския апартамент.

— Чарли. — Гласът на Джейк беше нисък, дрезгав. Предупреждение.

Нещо в начина, по който го каза, й напомни за Марко, как той почти ръмжеше името й, докато правеха секс, с уста, притисната плътно до ухото й: Чарли.

Когато беше почукала на вратата на Риналдо онази нощ, тя беше подготвена да остане точно един час. Само колкото да пофлиртува с Марко, да опипа почвата и да разбере как стоят нещата между тях, да остане за малко, за да отклони ума си от мача на другата сутрин. Беше тренирала безупречно три дни, беше се хранила, спала и изпълнявала другите си тренировки точно по график, дори изгледа записите, които Тод й остави. Трябваше да се оттегли рано, разбира се, но нямаше причина да не може да пийне „Пелегрино“, да се помотае с Марко и приятелите му и малко да изпусне парата.

Изненада се колко голяма бе групата. Както беше описал по-рано, Марко седеше пред телевизора с Риналдо, играч на двойки от Аржентина, и двама други играчи. Всички крещяха към екрана и трескаво движеха аватарите си на футболни играчи наоколо с огромни геймърски джойстици. Група дългокраки, приличащи си като клонинги девойки с вълнисти коси, с къси рокли и високи токчета се кикотеха заедно близо до прозорците, до една отпиващи от високи тесни чаши за шампанско. На всеки една-две минути дружният им смях отекваше звънко, но, изглежда, никой не им обръщаше особено внимание. Натлия беше преметнала крака през тялото на Бенджи на дивана. Отметнала беше драматично глава назад, докато Бенджи масажираше босите й стъпала. Друга групичка състезателки — до една американки и канадки, всичките на възраст под двайсет години — стояха из кухнята по клинове и суичъри с качулки, изглеждайки определено по-малко бляскави от фотомоделите; зяпаха Наталия все едно е Кейти Пери. Някой беше поръчал от румсървиса огромно количество различни салати, плата с плодове, пилешки гърди на грил, купища броколи на пара и подбрани марки обикновена и газирана бутилирана вода, но изглежда, че никой не ядеше поръчаното.

— Здрасти — каза Чарли, без да се обръща конкретно към някого, мигновено почувствала се неловко.

Марко вдигна поглед и разцъфна във възможно най-съблазнителна усмивка:

— Привет, бейби — поздрави той, свеждайки очи отново към екрана, когато неговият аватар се счепка с някого. — Ела насам. Приключвам след минута.

Чарли кимна на Наталия, която й кимна в отговор, и се отправи към кухничката. Младите тенисистки, които се бяха събрали наблизо, отстъпиха едновременно назад да й направят път.

— Привет, Чарли — каза една от тях, мило седемнайсетгодишно момиче от Флорида. — Късмет утре.

Чарли й се усмихна. Беше толкова странно на двайсет и пет да се чувства като една от старейшините на селото.

— Благодаря. И на теб. Срещу кого ще играеш?

Момичето се изчерви:

— Утре не съм включена в участията, но мачът ми от първия кръг е срещу Атертън.

Тя зачака Чарли да реагира, да каже нещо от рода на това колко тежък ще е този мач, но всичко, което Чарли каза, беше:

— Тя играе страхотно, но понякога може да е нестабилна. Мисля, че имаш огромен шанс.

Момичето засия. Приятелките й се усмихнаха.

— Наистина ли мислиш така?

Чарли кимна.

— Само не оставай твърде до късно тук тази вечер! — упрекна я, все едно заместваше майка й. Наведе се към нея и прошепна: — Освен това всички онези момчета са идиоти. Сладки са, не го отричам, но все пак са просто момчета.

— Лесно ти е да го кажеш — засмя се едно от другите момичета. Чарли я разпозна като амбициозна млада състезателка от Монреал. Наскоро беше спечелила „Ориндж Боул“ и веднага се беше насочила към професионалния тенис, но клюките твърдяха, че все още няма нужната емоционална зрялост, която да съответства на много зрелите й удари. — Ти се уреди с най-готиния.

Всички се засмяха и Чарли се запита какво ли говореха за цялата ситуация с бавачката, когато тя не беше наблизо. Никой не можеше да обвини света на тениса в дискретност — историята сигурно беше сочна тема за доста разговори в съблекалнята.

Като по даден знак, Марко се приближи и я обгърна в мечешка прегръдка изотзад. Зарови лице във врата й, целувайки го, и прошепна:

— Радвам се, че си тук.

Чарли се заизвива и се отскубна, но не можа да скрие удоволствието си. Марко галантно се представи на младите момичета и умело се престори, че не забелязва как всяка от тях се изчервяваше и кикотеше. На Чарли й бе силно неприятен фактът, че се чувства поласкана просто защото я е избрал.

Той я хвана за ръка и я поведе обратно към дивана. Вратата на хотелския апартамент се отвори и нахлуха още хора, поток от играчи и техните приятели и гаджета плюс няколко, които Чарли разпозна като спаринг-партньори. Зад тази група от петима души беше Джейк. Той изглеждаше също толкова изненадан да я види.

— Хей, не би ли трябвало сега да си в леглото? — попита той, като застана над нея и Марко. Двамата мъже плеснаха ръцете си за поздрав.

— Още няма девет — каза тя и облегна глава на рамото на Марко. — Огледай се. Половината присъстващи в стаята имат определени мачове за утре.

Джейк вдигна вежди. Чарли му показа среден пръст. Марко се засмя.

Едно от момичетата с вид на модели се промъкна до Джейк и му подаде бира, която той прие с огромна, флиртаджийска усмивка.

— Наистина ли? — каза Чарли.

— Какво? На мен със сигурност не ми се налага да играя утре.

Не беше нужно дълго време импровизираното събиране да се превърне в истинско парти. Скоро някой вече беше намалил осветлението на хотелския апартамент и беше сменил видеоиграта с радиостанция, която свиреше някаква европейска салонна музика. Няколко не-тенисистки бяха започнали да танцуват недалеч от прозорците, чукаха чашите си и пушеха цигари, докато мъжете играчи обикаляха наблизо. Нито един от тенисистите, нито сред мъжете, нито сред жените, не пиеше друго, освен вода, но няколко подръпваха бързо от електронни цигари и се смееха, докато притискаха светещия край към дланите си. Чарли беше толкова погълната от Марко, буквално сгушена в него на едно единично кресло, че не обръщаше особено внимание на каквото и да е. Когато най-накрая стана, за да отиде до тоалетната, не можа да открие Джейк никъде. Всички по-млади тенисистки също си бяха тръгнали и повечето от останалите — може би около дузина — пиеха и танцуваха заедно. Тя почука на вратата на тоалетната и когато никой не отговори, пробва дръжката на бравата.

Отне й един миг да разбере какво ставаше. Наталия беше приведена над мивката, а Лекси, детето чудо от Монреал, стоеше притисната към нея в малката баня. Изглежда, никое от момичетата не забеляза, че вратата се е отворила. Можеше — беше редно — просто да я затвори, но беше объркана от онова, което видя: нищо сексуално само по себе си, но не и съвсем платонично. Наталия най-накрая усети, че не са сами, и се обърна към вратата. Едва тогава Чарли забеляза, че тя стиска в лявата си ръка нещо, навито на руло, и се бърше под носа с дясната. Лекси още не бе забелязала Чарли и посягаше зад Наталия с кредитна карта, върху която съсредоточено оформяше купчинки бял прах в спретнати, прави редички.

Погледите на Чарли и Наталия се срещнаха и изражението на Наталия се изпълни с толкова неподправена ярост, че Чарли беше сигурна, че момичето ще я убие.

— Омитай се оттук, по дяволите — озъби се Наталия; акцентът й почти изчезна. — А ако кажеш на някого, ще се погрижа да съжаляваш.

Последната част беше прекъсната рязко, когато Чарли затвори вратата. С препъване се върна в дневната, където една група беше подхванала някаква игра с пиене, която включваше чипове за покер и купички за мюсли, и влезе в спалнята да намери друга тоалетна. Там откри Марко, Риналдо и една моделка, скупчени заедно. Не и те, помисли си Чарли, но скоро видя, че гледат някакъв забавен видеоклип на телефона на фотомодела.

— Чарли! Ела тук, бейби — Марко протегна ръка към нея. Тя отново изпита моментна гордост, а после се намрази за това.

Моделката дръпна продължително от електронната цигара, която държеше между пръстите си със съвършен маникюр, и я протегна към Марко. Никой от тенисистите никога, при никакви обстоятелства не би пушил истинско „Марлборо“, но явно някои смятаха, че електронните цигари нямат вредни странични ефекти. Тя беше приела за даденост, че всички се грижеха изключително добре за себе си вечерта преди мач, но това беше преди да се натъкне на поставената под номер едно в световната ранглиста тенисистка, смъркаща линии кокаин от хотелска мивка.

Марко дръпна продължително и краят на електронната цигара засия ярко, сякаш наистина гореше. Упоителната струйка пара, която издиша, изглеждаше точно като дим, но нямаше никакъв мирис.

Някой подаде глава в стаята и повика моделката да си тръгва. Тя стисна ръката на Марко над лакътя и не направи усилие да прикрие разочарованото си изражение, преди да си тръгне забързано.

— Изглежда симпатична — каза Чарли, защото не беше в състояние да се спре.

— Коя? — попита Марко, като я придърпа към себе си. Целуна я силно по устата. — Ето, дръпни си. Ще те отпусне.

— Вече се чувствам страхотно — каза Чарли и гризна долната му устна. Почувства как ръката му се плъзва под гърба на тениската й и започва да разтрива раменете й. Преди да осъзнае какво става, той вече се търкаше силно в нея, докато я целуваше по врата.

— Вземете си стая! — провикна се някой от дневната.

Откъснаха се един от друг и се погледнаха през смях. Марко каза:

— Може би е добре да се върнем в моята стая.

Протегна ръка и й помогна да слезе от леглото. Чарли го последва в дневната. Накъдето и да погледнеше, хората пиеха, пушеха и се натискаха. Група мъже наблюдаваха одобрително как Наталия танцува буйно под музиката на Бионсе, но Бенджи не беше един от тях. Чарли хвърли поглед из стаята и осъзна, че си е тръгнал.

— Ето — каза Марко, като й подаде електронната цигара. — Вземи я.

— Не я искам — отвърна Чарли.

— Само ми я подръж. Връщам се веднага.

Тя загледа как Марко влиза в кухничката. Навсякъде около нея хората се смееха и бъбреха, и тя внезапно изпита смущение, задето стои там сама. По никаква друга причина, освен че имаше нужда да изглежда заета, тя допря електронната цигара до устните си и дръпна продължително и дълбоко. Цигарата изгори дъното на гърлото й, но тя бе благодарна, че има какво да прави с ръцете си. Това е само водна пара, помисли си, докато издишваше бавно.

Почти незабавно почувства как всичките й мускули се отпускат. Раменете й се смъкнаха, а вратът й се отпусна и умът й се успокои. Направи го отново. А после още веднъж.

Можеше да са минали пет секунди или пет минути — Чарли мигновено изгуби представа за времето — но знаеше, че каквото там бе имало в онази цигара, то беше въздействало на ума й. Всичко около нея се беше смекчило и бе утихнало. Група мъже се смееха грубо и шумно, но гласовете им едва достигаха до съзнанието й. Наблизо Чарли видя Марко да й говори от другата страна на стаята, но на нея й бяха по-интересни движенията, които устата му правеше, отколкото думите, които изричаше. Блесна светкавица на фотоапарат, а после още една, но сякаш се случваше на забавен кадър.

— Хей, не е хубаво така — оплака се някой към камерата.

Наталия сви рамене. Бузите й бяха с цвета на шербет, а тънкия слой пот по ключицата й само я правеше по-прелестна. Държеше високо вдигнат телефон с огромен дисплей.

— Както и да е — каза тя и махна с ръка.

Чарли не го беше видяла да се приближава, нито бе чула дори една дума, която бе казал, но внезапно осъзна, че ръцете на Марко са обгърнали талията й. Обърна се и го видя да се хили.

— Добре ли си, любима? — попита той, присвивайки очи със смесица от развеселеност и загриженост.

— Чувствам се малко чудновато — успя да каже Чарли, не съвсем сигурна дали гласът й звучи с подходящо нисък тон.

— Просто си малко приповдигната, това е. — Марко пресуши половин бутилка вода и подаде останалото на Чарли. — Не мислех, че наистина си я пушила.

Чарли смяташе да отпие малка глътка от бутилката, но водата беше толкова вкусна, че не можа да се спре и я допи. В мига щом водата изчезна, тя пак ожадня.

— Да съм пушила какво? — попита тя, опитвайки се да изтръска в устата си и последните капчици.

— Онова вътре беше масло от канабис.

— Какво?

— Беше трева. Вдишвахме парата. Аз си дръпнах само веднъж, колкото да си притъпя сетивата — така ли се казва?

— Току-що пуших трева? Вечерта преди мач?

— Едно дръпване е само като чаша шампанско. Няма да се отрази на играта ти.

— Изпуших повече от това! — Чарли чуваше собствената си истерия.

Челото на Марко се набразди от бръчки и той я притегли към себе си.

— Шшт. Ще те заведа обратно в стаята ти; ще се оправиш.

— Няма да се оправя! — прошепна Чарли с тон, който сигурно беше висок, защото групата, седяща най-близо до тях, се обърна да погледне. — Напълно съм скапана, Марко! Имам нужда това да спре. Трябва да спре веднага! — Докато само преди мигове я бяха заливали вълни на отпуснато спокойствие, на тяхно място сега имаше само паника. В двайсет и петте си години никога, абсолютно никога, не беше пушила марихуана. Този пропуск в обичайните тийнейджърски експерименти изглеждаше непонятен, но беше вярно.

— Чарли, опитай се да се отпуснеш. Няма никаква причина да се тревожиш. — Марко я беше хванал здраво за китката и я водеше към вратата. Когато я издърпа в коридора, тя беше шокирана колко ярко и нормално изглеждаше всичко. Млад баща носеше спящо дете обратно към стаята, докато майката го следваше отзад, бутайки празна детска количка; сервитьор крепеше поднос с нещо, което приличаше на най-вкусната мелба в целия свят; двойка, облечена за излизане, чакаше асансьора.

— Да се качим по стълбите — каза Марко, като я дърпаше със себе си.

Двойката се обърна и се вгледа в тях.

— Разпознават ме! Знаят, че съм се надрусала! Утре новината ще се разнесе навсякъде!

— Млъквай! — изсъска Марко право в ухото й. Чарли млъкна зашеметено. За пръв път го чуваше да се разстройва. В психическо отношение той беше истински монолит от овладяност и без никакви излишни емоции, както на корта, така и извън него. Бяха писани цели статии за психическата издръжливост на Марко — а отвъд нея и за възхитителното му напълно безизразно лице — и Чарли никога, нито веднъж, не беше забелязвала пукнатина в бронята. Досега.

Докато вървеше след него към стълбите, нещо привлече погледа й. Една от вратите вляво от нея се отвори точно докато минаваха покрай нея. В стаята беше тъмно и на Чарли й се стори, че вижда двама мъже, застанали точно в очертанията на вратата, да си шепнат. Гласовете бяха познати. Спря да погледне по-отблизо, но Марко я задърпа със себе си. Това Джейк ли беше? Определено звучеше като него, но нямаше време да разследва. Слязоха пеша два етажа до стаята й, където Марко затършува в задния джоб на джинсите й и измъкна ключа й. През цялото време й шепнеше утешителни думи, постоянно уверявайки я, че ефектът от марихуаната ще отмине скоро, че е добре просто да си легне, както възнамеряваше. След като се погрижи да й остави вода и се увери, че алармата й е нагласена за шест и трийсет, той я целуна по бузата и си тръгна.

— Ще поръчам и събуждане по телефона от рецепцията — каза на излизане. — Късмет утре; ще бъдеш страхотна.

— Чарли? Чарли? Чуваш ли ме? — Гласът, който я викаше сега, беше мъжки, но не беше Марко. Беше Шон, а тя още стоеше на подиума, отговаряйки на въпроси след загубата си в първия кръг на Откритото първенство на Франция.

— Да, разбира се, че те чувам — каза тя.

— Можеш ли да поясниш тази дописка, която твърди, че си се издънила на наркотичен тест? — попита Шон, като размаха отново ужасния вестник.

Погледът на Чарли се стрелна към Джейк. Той сякаш обмисляше вариантите си, преди да застане пред нея, за да вземе микрофона.

— Ще заявя недвусмислено, че така наречената „издънка“ на Шарлот на теста за наркотици по никакъв начин не е свързана с представянето й тази сутрин. Това беше техническа подробност, нищо повече.

— А този видеоклип, който беше публикуван в YouTube късно снощи? Можете ли да коментирате това?

Сега стаята беше утихнала достатъчно, че всички да могат да чуят телефона на Шон. Чарли не можеше да види какво става на малкото екранче, но чу женски глас — несъмнено собственият й — да крещи:

— Напълно съм скапана, Марко! Това трябва да спре. Трябва да спре веднага!

Джейк прочисти гърло и се наведе към микрофона:

— Точно сега Шарлот няма никакъв коментар. Благодаря за разбирането. — И докато гласовете идваха от всички посоки, той хвана здраво Чарли за ръката точно по същия начин като Марко предната вечер и я издърпа навън от стаята.

18
Линдзи Лоън на тениса

Топанга Кениън

юни 2016

— Толкова съм унизена — изстена Чарли. — Знаеш ли как ме наричат сега?

— Принцесата нарушителка? Е, и какво? Не е толкова лошо. — Чарли чу стържене на лъжица по купичка, а после Пайпър каза с пълна уста: — Всъщност звучи донякъде шик. Марихуаната е легална в сума ти щати. Не знам в колко, но са много.

Чарли изсумтя:

— Джейк е подразнен, но поне изглежда, че донякъде разбира как стана всичко. Тод е бесен. Чуй това. — Тя измъкна телефона си и скролна надолу да намери есемеса.

— „Никога не съм смятал за възможно ти да направиш нещо толкова върховно, неописуемо, неоспоримо ТЪПО.“ Написал е „тъпо“ изцяло с главни букви. Просто за всеки случай, за да не го пропусна.

— Просто Тод се държи по типичния си начин.

— Не се заблуждавай. Това няма да е последното, което ще има да каже по темата — тепърва ми предстоят ужасни разговори с него. И това е, при условие че първо не ме разкара.

— Ти плащаш на него, Чарли, а не обратното.

— Подробности.

— Ще се извиниш, ще му кажеш колко много си научила от преживяването и той ще го преодолее. Точно както всички други.

— Може би. Но остава въпросът с баща ми. Толкова е разочарован, че даже не иска да говори с мен.

— На баща ти му липсва сладкото момиченце с плитките, което винаги казваше „моля“ и „благодаря“, дори когато хората я унижаваха нонстоп. Ще го преодолее.

Чарли снижи глас:

— Понякога го хващам да ме гледа с онова изражение, което сякаш казва: Коя е тази личност пред мен? Ужасно е, наистина е ужасно.

Стените в новата къща на баща й бяха тънки като вафлени кори, а той четеше точно пред вратата й. Неговата врата всъщност. Беше настоял да се настани на разтегателния диван и да остави спалнята на Чарли — спор, който бързо се беше разгорещил. Предизвика повдигането на множество различни въпроси, а никой от двамата явно не беше готов да ги обсъжда: новото му жилище и какво намекваше то за финансовото му състояние; изпадането й в немилост; фактът, че Тод беше замесен; огромната дистанция, която и двамата усещаха сега, когато не обсъждаха никакви съществени въпроси. Когато инстинктивно си купи билет за директен полет от Париж до Лос Анджелис след унизителната си загуба в първия кръг, не беше мислила за нищо друго, освен да се прибере у дома. У дома. Никога не й се беше струвало смислено да има собствено жилище, при положение че е на път през четирийсет и осем от общо петдесет и двете седмици в годината. От време на време мислеше за това как би могло да е хубаво да си има собствен апартамент някъде — но винаги, когато изпаднеше в достатъчно сериозно настроение, за да се замисли за това, размисляше. Защо да плаща наем и сметки и да обзавежда жилище заради няколко седмици годишно? Особено когато имаше достатъчно летателни бонус мили, за да лети или отсяда на практика безплатно където и да е по земята по всяко време? А за онези пъти, когато имаше нужда от ден-два да изпусне парата, да си почине, да се отпусне и да се остави някой да се грижи за нея, имаше семейния си дом. Досега. Чарли се чувстваше виновна да си го признае, но ако изобщо си бе спомнила, че баща й вече се беше нанесъл в тази потискаща, прилежаща към клуба къща за гости, обявена за твърде западнала, за да подслонява истинските гости на клуба, е, вероятно щеше да отседне в хотел. Или изобщо да не се прибере у дома. Което, разбира се, я накара да се почувства още по-зле.

— Ще го преодолееш, а също и той. Не са те арестували за проституция, нали? Защото ето това би било трудно за преодоляване. Хероинът щеше да е голям проблем. А доколкото ми е известно, не си убила никого. Така че, предвид всички обстоятелства, мисля, че светът може да преживее факта, че си изпушила един джойнт.

— Не съм пушила джойнт!

— Мислиш ли, че изобщо ми пука дали си го вдишвала, или си го пушила, или си го смъркала? Чарли, трябва да се отпуснеш. На никого не му пука.

— На никого не му пука ли? Случайно да си забелязала, че видеоклипът, на който заявявам колко грандиозно съм се надрусала, има сто хиляди гледания?

— Признавам, видеоклипът беше известен проблем. Но онези, които те обичат, знаят какво е станало.

Чарли изключи звука на ESPN, по който от няколко дни, откакто се беше прибрала, гледаше безкрайни, мъчителни репортажи от Откритото първенство на Франция. Щом то приключеше — и Наталия неминуемо го спечелеше — щяха да остават само някакви си три седмици до началото на „Уимбълдън“.

Изгледа последната част, в която Марко безмълвно и методично разгроми млад американски противник в три лесни сета, и после каза:

— Пропилях си шанса за Голям шлем заради някакво глупаво парти в хотелска стая с куп хора, които всъщност дори не познавам. Какво говори това за отдадеността ми към спорта?

Още стържене по купичката.

— Точно аз нямам право да говоря за отдаденост. Зарязах тениса още щом ми се удаде първият шанс за това. Но ти си различна, Чарли. Това е животът ти. За добро или зло — а понякога е и двете — това е, което правиш. И го правиш наистина адски добре. Но може би трябва да си дадеш малко отдих, за да си поживееш? Да си доставиш поне малко удоволствие? Толкова ли безкрайно ужасно ще е да не си номер едно? Да не спечелиш Шлем? Нима всичко това наистина е твърде ужасно, че изобщо да си го помислиш?

Чарли се вгледа в рамкираната снимка, която баща й пазеше на нощното си шкафче. Стоеше там отпреди диагнозата на майка й, може би две години по-рано, когато се бяха опитали да отидат на къмпинг за една вечер. Семейство Силвър бяха пътували с часове навътре в Редландс и си бяха устроили лагер в прекрасно сечище недалеч от една река. Джейк търпеливо беше показал на Чарли как да стъкне огъня, като използва подпалки, а после по-дебели пънове, докато родителите им се опитваха да нагласят капризната походна печка. Толкова ясно си спомняше как четиримата закрепиха фотоапарата на един голям камък и изтичаха отпред да позират за семейната снимка, и как изобщо не успяха да се справят с печката, но приготвените на огъня хотдози бяха най-вкусните, които беше опитвала. Дори ужасът, който Чарли изпитваше онази нощ, когато хиените подеха стряскащите си писъци, сега я накара да се усмихне: беше избягала в паника от палатката, която делеше с Джейк, и се беше вмъкнала в тази на родителите си, където се вклини между топлите им тела и прекара цялата нощ сгушена между тях.

— Те просто пожертваха много, за да ме доведат дотук. — Гласът й беше шепот. Чарли почувства как в дъното на гърлото й се оформя възел.

— Знам, че беше така, захарче. Но ти също. Това не е мечтата на баща ти, а от всичко, което ми разказа, не е била и тази на майка ти. Става дума само за теб. Така че, както аз виждам нещата, трябва да решиш дали това е, което все още искаш. Няма нищо лошо да си промениш решението, нали знаеш. С риск да прозвуча като някой кабинетен психолог — което, като се замисля сега, може всъщност да допадне на новото ти, уморено, пушещо марихуана „аз“ — пробвай само веднъж. Което и да е. И ако да бъдеш най-добрата в света е това, което искаш, тогава, мамка му, направи го. Знам, че можеш! И всички ще те подкрепим. Но ако си стигнала до етап, на който си готова да покажеш среден пръст на този начин на живот и на всичко, което той води след себе си, е, знаеш ли какво? В това също може да няма нищо лошо. Всички просто ще постъпим като големи момичета и ще се справим с това. Само ти можеш да вземеш окончателното решение, Чарли.

— Защо всички постоянно ме притискат да се откажа? — Чарли дори не се опита да скрие раздразнението си. — Възниква най-дребно препятствие и целият свят предлага да се оттегля. Обичам тениса, Пайпър. Знам, че ти не го обичаше, но аз обожавам този спорт. И съм работила наистина упорито, за да бъда най-добрата, по дяволите. Така че, да, искам това да се случи.

— Е, поведението ти не показва това. Ето, казах го. Намрази ме за това. Но някой трябва да го каже.

За момент настъпи мълчание, а после Чарли каза:

— Засрами се — така ли се говори с Линдзи Лоън на тениса? Покажи малко уважение, ако обичаш!

Смехът на Пайпър прозвуча като насечен изблик:

— Да, и това прочетох. Удивително. Сигурно знаеш колко забавно е това за мен, нали?

На вратата се почука.

— Чарли? Може ли да излезеш само за миг? — Баща й звучеше уморен.

— Разбира се, татко, идвам веднага — провикна се тя. А после, тихо, в слушалката: — По кое време утре?

— Веселбите започват в дома на Стоктън по обед. Предупреждавам те: ще присъстват най-вече приятелки на майка ми и техните дъщери. Ще чуеш много за най-новите рейндж роувъри, за ползите от „Соул Сайкъл“ и колко дяволски невъзможно е да намериш свястна чистачка напоследък. Не ме съди.

Сега Чарли на свой ред се засмя:

— Там съм! Нищо друго не може така успешно да ме накара да се почувствам по-добре, както цяло сборище от пиещи посред бял ден, расистки настроени, събрани на обяд почтени бели англосаксонски протестантки. Благодаря, миличка. Ще се видим по обед.

— Майната ти. И благодаря, че ще дойдеш. Наистина се радвам, че се издъни на Откритото първенство на Франция, така че сега ще можеш да присъстваш на сватбеното ми парти.

— Пак заповядай. — Чарли остави телефона си и слезе от леглото. Баща й беше свалил чаршафите си и ги беше заменил с новите от египетски памук, които тя бе купила за стаята си, но въпреки това усещането, че спи в неговото легло, беше неописуемо странно. За пръв път забеляза колко овехтял е старият му дървен скрин, колко излинели изглеждаха хавлиените кърпи за баня. Като дете дори не беше забелязала.

— Хей, излизаш ли? — попита Чарли, като се тръсна на грозния диван с тапицерия на едро шотландско каре, който вървеше в комплект с къщата. Когато попита за натъпкания им с твърде много пълнеж кадифен ъглов диван, господин Силвър каза, че го е продал. Почти нищо от мебелите им у дома не се побираше в новото жилище.

Баща й бе сменил обичайния си треньорски екип с панталони в цвят каки и поло с къс ръкав. Косата му беше мокра и прилежно сресана и носеше очевидно нови обувки „Доксайд“.

— Да, имам среща с… приятел. За вечеря.

Чарли беше предполагала, че ще вечерят заедно. В края на краищата, на този етап тя се прибираше у дома само за по няколко вечери годишно — обикновено баща й с радост се възползваше от шанса да вечерят заедно.

Насили се да каже ведро:

— О, не си давах сметка, че имаш планове. Мислех си да приготвя любимото ти филе и двойно изпечените картофи. Истинска оргия от въглехидрати и червено месо, точно както обичаш. — Усмихна се, но мигновено съжали, задето беше използвала думата „оргия“, особено след като знаеше какво си мисли баща й.

Той сякаш се бореше с взимането на някакво решение, но после каза:

— Значи, за цялата тази… история с марихуаната.

Чарли заби поглед в пода:

— Татко, съжалявам. Знам, че това сигурно е свръхунизително за теб. Никога не съм искала… не мислех… Е, както и да е. Обясних как стана всичко. Така ми се иска да не се беше случвало въобще.

Той се приближи и седна до нея на дивана:

— Миличка, готвех се да кажа, че не бива да си толкова сурова към себе си. Всеки допуска грешки. Бог е свидетел, че аз допусках.

— О, хайде сега. Търсила съм те в Google хиляда пъти. Ако не броим това, че си излизал с всички тенисистки в челната петдесетица, там няма нищо. Чист си като сълза.

Баща й прочисти гърло. Преплете ръце, а после каза, без да я поглежда:

— Веднъж имах връзка с омъжена жена — призна тихо.

Чарли се застави да остане напълно неподвижна. Дори не си пое дъх.

— Бях на двайсет. Хлапак. Идиот. Тя беше на двайсет и шест и омъжена за треньора на приятеля ми, много по-възрастен мъж — вероятно е бил на четирийсет по онова време. Беше нещастна с него, разбира се. И си мислехме, че сме влюбени. Казвах си, че не правя нищо лошо, защото не съм женен. — Той се прокашля. — Както и да е. Както можеш да си представиш, това не свърши добре.

— Какво стана?

Баща й въздъхна:

— Хванаха ни заедно в Уимбълдън Вилидж. „Взет назаем“ апартамент… Както и да е, беше ужасно. Съпругът й полудя, заплаши да убие мен и да се разведе с нея. Шумно. Всички на турнира знаеха всичко. Със седмици никой не можеше да говори за друго. Тя никога повече не ми проговори — още са женени, между другото — а аз се чувствах като най-големия негодник, живял някога. Вероятно, предполагам, донякъде по начина, по който ти се чувстваш точно сега. Но ти разказвам това, Чарли, за да знаеш, че разбирам. Знам какво е да си на път ден след ден, да влизаш и излизаш от анонимни хотели, да се скапваш на безкрайни тренировки. А сега, с Тод и сгъстения ти график? Много е. Така че се отпусни малко. Всички знаем, че не си някаква пристрастена към марихуаната идиотка, също както аз не бях някакъв безчувствен задник, който разбива семейства. Всички правим гафове. В най-добрия случай се извиняваме и оправяме нещата, но животът си продължава. — Побутна брадичката й нагоре с пръст, за да го погледне в очите. — Разбрахме ли се, хлапе? Можеш ли да направиш това за мен?

Тя се протегна да го целуне по бузата, чувствайки как я залива силна признателност.

— Ще се опитам. Ако ми кажеш къде отиваш.

— Аз ли? Имам среща с жена.

Нямаше да я изненада повече, ако беше обявил, че е постъпил в ЦРУ. Не че звучеше като чудо нечувано — всички знаеха, че не води точно целомъдрен монашески живот, когато Чарли и Джейк пътуват — но никога, никога не излизаше с жени, когато някой от тях си бе у дома. Или ако го правеше, те никога не узнаваха за това. Явно това беше нещо по-сериозно.

— Среща с жена? Коя е късметлийката?

Баща й се прокашля:

— Ами, ъм, една жена, която познаваш всъщност.

— Жена, която познавам?

— Вероятно не си я виждала от доста време. Аз също не бях. След като майка ти… Беше твърде болезнено. Но се… — Той се прокашля отново. — Напоследък подновихме познанството си.

— Подновихте познанството си? Значи това не е първа среща?

— Не, не е първа среща. Тя е, ъъ, стара приятелка.

— Това е като гатанка, татко. Ще ми кажеш ли? — Но внезапно разбра. Не знаеше как, но знаеше, че е права. Можеше да го почувства.

Докато гледаше как устните му оформят думите: „Става дума за Ейлийн“, тя го изрече мислено в същото време. Ейлийн. Разбира се, че беше тя. Умът й се изпълни със случки, спомняйки си намеците, които бяха налице през цялото време. Онзи път, когато баща й каза, че Аманда, най-старата приятелка на Чарли от детството, е срещнала някакъв мъж и го е последвала в Австралия. Когато Чарли го попита откъде е научил подобна сочна клюка за някого, с кого тя бе изгубила връзка преди цяла вечност, той бе промърморил нещо в смисъл че се натъкнал на Ейлийн. Кога беше това? Възможно ли беше да е било преди почти година? По-отдавна? Или онзи път, когато си беше у дома за последно и обядваше с баща си в клуба, а Хауи беше понечил да попита за някого — някаква нова приятелка — но господин Силвър го беше прекъснал рязко с онзи поглед. Ами онзи път по-рано тази година, на годишнината от смъртта на майка й, когато тя и баща й бяха отишли на гроба? Макар че двамата отидоха заедно, а Джейк беше извън града, пред надгробния камък имаше положен великолепен букет от божури и грижливо аранжирана шепа гладки речни камъни — любимите на майки й — най-отгоре. Господин Силвър не беше изненадан, когато отклони въпросите на Чарли. И, разбира се, налице беше и неочакваната поява на Ейлийн на демонстративния мач на Чарли в Калифорнийския университет. Как така не бе разбрала?

— Излизаш с Ейлийн? Онази Ейлийн, приятелката на мама?

— Сложно е, Чарли. Знам, че звучи… странно, но някои неща е трудно да се обяснят.

— Леле. Не знам какво да кажа. Просто… уау.

Гласът на Джейк Тапър каканижеше някъде на заден план. Нещо за рязко повишаване на цените на нефта и ОПЕК. Никой от двамата не поглеждаше другия.

— Чарли? Има нещо друго, което е добре да знаеш. По-сериозно е.

— По-сериозно от какво?

— Не просто излизаме. Ние, ъъ, всъщност възнамеряваме да се оженим.

Тя нямаше представа защо, но първата й мисъл въпреки факта, че родният й баща й съобщаваше, че ще се жени за най-добрата приятелка на покойната й майка, беше: Защо всички в живота ми се женят? В бърза последователност тя си помисли за сватбата — за кога щеше да бъде планирана, как щеше да се размине с разписанието й, какво щеше да облече — и веднага се спря на мисълта, че Аманда и малката й сестра, Кейт, сега щяха да бъдат нейни доведени сестри. После умът й се завъртя към Джейк. Дали е знаел и не й е казал?

— Чарли?

Чу гласа му някъде на заден план, но умът й работеше на пълни обороти: първо обмисли всички възможности, а после се почувства виновна, че се държи толкова егоистично.

— Чарли? Можеш ли да кажеш нещо?

Звучеше печално, почти отчаяно копнеещ за одобрението й, и Чарли знаеше, че една по-мила, по-чувствителна дъщеря щеше да разпознае безпокойството му и да се опита да го накара да се отпусне. Особено след начина, по който току-що беше свалил товара от раменете след собствената й огромна грешка. В края на краищата, едва ли можеше да се каже, че баща й се готви да се ожени за някаква празноглава красавица, по-млада от собствената му дъщеря, която щеше да настоява за още деца, или някоя от онези маниачки на тема „контрол“, която да им наложи мини диктатура, превръщайки живота на всички в жив ад. Не. Избираше да прекара остатъка от годините си с жена, която Чарли познаваше като мила, щедра и изпълнена с безкрайна енергия и загриженост за другите хора. Жена, която беше прекарала двайсет и четири месеца, водейки майката на Чарли с колата си до сеансите за химиотерапия и консултации за избор на перука, и обиколки по магазините за повдигане на духа. Жена, която беше уредила спонтанен дълъг „уикенд по момичешки“ в Барселона, защото госпожа Силвър винаги си бе мечтала да отиде, и която бе уредила всички подробности по международно пътуване със смъртно болен човек. Ейлийн беше карала Чарли с колата си на тенистурнири през уикендите, когато баща й трябваше да работи, а майка й беше твърде зле, за да стане от леглото; беше давала уроци на Джейк първо, когато той изостана по геометрия, а после и по тригонометрия; в седмиците и месеците, след като майка им почина, често беше поставяла на второ място нуждите на собствените си деца, за да бъде постоянно в дома на семейство Силвър, като приготвяше пържени филийки по френски и касероле с риба тон и сгъваше пране, и прегръщаше Чарли и Джейк, когато се будеха, плачейки, посред нощ. Тя беше най-близкото подобие на майка, което имаха в най-мрачните месеци, така че защо на Чарли й се струваше толкова странно, че сега тя ще бъде тяхна мащеха? Най-вече, защо Чарли не можеше да остави настрана собствените си чувства за десет секунди и да дари баща си с усмивката и прегръдката, от които той така очевидно се нуждаеше?

Баща й се изправи и започна да кръстосва из стаята:

— Знам, че това сигурно е донякъде шокиращо.

— Почти не си споменавал името на Ейлийн от близо петнайсет години, след като тя напълно се изпари, а сега ми казваш, че ще се жениш за нея?

— Тя подкрепяше това семейство, когато никой друг не го правеше.

— Тя изчезна от лицето на земята, когато съпругът й се разсърди, че прекарва толкова много време вкъщи. На практика така и не я видяхме повече.

Баща й въздъхна:

— Трудно е… не, невъзможно е, да разбереш какво става в нечий чужд брак. Ейлийн отдаваше времето и енергията си за това семейство, когато имахме най-голяма нужда от нея. Правеше го безкористно и от обич към майка ти. Която, между другото, щеше да направи точно същото за нея. Но тя все пак имаше две малки дъщери у дома и съпруг, които се нуждаеха от нея. Е, явно вече е имало проблеми — не знам дали помниш, че се разведоха две години по-късно — но не мисля, че можем да я виним, задето долови недоволството на Брус и се опита да бъде по-близо до собственото си семейство.

— Такава ли е сега историята? — На Чарли никак не й хареса колко противно прозвуча, особено след добротата и разбирането, които той току-що бе показал към нея. Но не можа да се сдържи.

Баща й я погледна и примижа:

— Сигурен съм, че можех да се справя с това по-добре. Знаеш, че не се справям блестящо в тези разговори. Но мисля, че и ти можеше. — Изправи се и свали ключовете си от кукичката до вратата. — Няма да закъснявам много. Лека нощ, Чарли.

Затвори тихо вратата зад себе си и Чарли сигурно се бе взирала в нея почти пет минути, с търкалящи се по лицето й сълзи, преди на телефона й да изпиука известие за имейл. Сърцето й заби малко по-бързо, когато видя, че е от Тод.

Шарлот,

Нека да смятаме този инцидент за първата ти и последна издънка, поне ако желаеш да продължиш да използваш услугите ми. Брат ти ми обясни в подробности поредицата от събития. Съвсем определено разбирам, че не си имала намерение да пушиш марихуана, и освен това съм наясно, че дори самото пропускане на „прозорец“ за допингконтрол води до отчитане на теста като неуспешен, и толкова. Това е добрата новина. Скапаната новина е, че никой друг не разбира тези две неща. С Джейк се свързахме с Мередит, за да се заеме с поправянето на публичното впечатление, създадено от тази ситуация. От своя страна, ти ще:

1. Отправиш одобрено извинение към феновете си в Instagram, Facebook и личния си сайт.

2. Обясниш „провала“ на допингтеста. Отново, това първо ще бъде одобрено от всички ни.

3. Ще ме убедиш, че никога повече няма да присъстваш на „стайни партита“ или каквито и да е други подобни глупости на никакъв етап от който и да е турнир.

4. Посвещаваш на тренировки и упражнения по един допълнителен час на ден, за да се подготвиш за „Уимбълдън“.

Ще те взема от „Хийтроу“, за да можем да преговорим това. Приемам, че не е нужно да ти напомням да се държиш прилично на яхтата на Боно този уикенд. Ако дори само подуша лъхащ на марихуана скандал, между нас с теб е свършено. Приятно пътуване.

Тод

Чарли прочете съобщението още веднъж, преди да затвори телефона с щракване. Беше преживяла предостатъчно за една вечер.

19
Боно на яхта

Мегаяхта в Средиземно море

юни 2016

Тод я чакаше до багажната лента, след като тя мина през митническия контрол. Беше уредил всички да отседнат в апартамент в централната част на Уимбълдън Вилидж за две седмици, преди да започне турнирът. Тя щеше да тренира, да се „запознае“ отново с тревните кортове и да аклиматизира тялото си към часовата разлика и различната храна. Беше почти невъзможно да повярва, че бе изминала цяла година от травмата, а след поредните дванайсет месеца тренировки и пътуване тя все още не можеше да се похвали с Голям шлем. Но първо, яхтата.

— Здрасти — каза смутено Чарли, несигурна дали да подаде ръка, или да го прегърне.

Тод почти не я погледна.

— Имаш ли си всичко? Само един сак за ракети? Къде са ти останалите партакеши?

— Донесох шест ракети като ръчен багаж и чекирах дрехите, които ще ми трябват за яхтата, но изпратих останалите си ракети и екипировка направо на адреса, който ми даде във Вилидж. „Найки“ доставиха ли вече екипите?

Тод изсумтя:

— При Моник са.

— Моник?

— Да. Оглежда едва ли не под лупа всеки чорап и лента за китка, за да е сигурна, че отговаря на стандартите на „Уимбълдън“. Тази година няма да има нова издънка с екипа. Не и докато аз отговарям за теб.

— Страхотно, благодаря. Оценявам го — каза Чарли, като почти препусна, за да го последва навън на тротоара, след като той грабна чантите й.

— Това е кажи-речи единственото, за което не се налага да се тревожиш. Всичко друго определено е твой проблем.

Чарли мълчеше, докато излизаха на бордюра. Шофьор щеше да я откара от „Хийтроу“ до „Лутън“, едно от по-малките летища в покрайнините на Лондон, за полета й до Неапол и Тод идваше с нея. Получила беше поканата за благотворителното събитие в последния момент, след като Винъс Уилямс внезапно се бе разболяла от грип. Но да откаже би означавало на практика да признае, че има проблем с наркотиците. Или, както каза Мередит: Със същия успех може да се обърне към „Хейзълдън“[1].

Тод задържа вратата отворена за Чарли и й направи знак да се качи на задната седалка на чакащо ауди комби. Тя дори не забеляза седналия до шофьора Дан, докато той не се обърна да я поздрави.

Дан стрелна с поглед Тод, който прочисти гърло.

— Какво става? — попита Чарли.

Тод се вмъкна до нея. Шофьорът включи на скорост.

— Дан ще те придружава в Италия — каза Тод.

— Моля?

— Чу ме.

— Изпращаш ме с детегледачка?

Дан отмести очи.

— Какво, не си ли точно това? Мой пазач? За да не се изложа и…?

Тод я прекъсна:

— Наричай го както си щеш, Силвър. Разбирам защо това пътуване е важно от гледна точка на публичността — Мередит настоя да приемеш тази покана — и поради това няма да възразя да присъстваш. Но не си помисляй дори за една шибана минута, че си там, за да правиш нещо друго, освен да позираш за камерите, да изглеждаш щастлива и трезва и да махаш на обожаващите те фенове. Защото това би било грамадна грешка.

— Не съм пропаднала тийнейджърка, Тод.

— За малко да ме заблудиш.

— Не мисля, че това е наистина честно. Имаше…

Тод вдигна ръка да я накара да замълчи:

— Говорих с Джейк и с Изабел от Женската тенис асоциация и те съставиха черновата както на извиненията, така и на обясненията ти. Скоро ще ти ги изпратим. Тя ще ти предостави и медиен сценарий с одобрени отговори за въпроси, които неминуемо ще възникнат за всичко това. Не се отклонявай. При никакви обстоятелства. Нямаш позволение да се отклоняваш от сценария. Ясно? — Преди Чарли да успее да отговори, телефонът на Тод звънна. Той си сложи слушалките и отвори лаптопа си.

В колата настъпи тишина за няколко минути, докато Чарли беснееше вътрешно. После Дан каза:

— Няма да те потискам. Не се притеснявай.

— Отправила съм се към частен самолет, който ще ме „достави“ на борда на мегаяхта за няколкодневен круиз по крайбрежието на Амалфи. Не се тревожа, че ще ме потискаш — процеди тя.

Дан кимна.

През останалата част от пътуването с колата към Лутън мълчаха. Когато пристигнаха, шофьорът показа набързо някакъв документ за самоличност и колата бе ескортирана директно до пистата, където британски имиграционен служител провери паспортите им, без да слизат от задната седалка. След това униформен носач свали багажа на Чарли и Дан и го прибра грижливо в задното товарно отделение на самолета „Гълфстрийм V“ с работещи на празни обороти двигатели.

Без нито дума Тод й подхвърли раница.

— Какво е това? — попита Чарли, като отвори ципа. Вътре имаше портативен дивиди плейър — каквито използваха децата в самолетите — и купчинка дискове. Тя прехвърли надрасканите с черен маркер заглавия: „Мюнхен, полуфинали ’14“, „Убийствено представяне на Шарапова, март ’15“, „Гайгер срещу Атертън, Сингапур ’15“. Имената продължаваха още и още.

— Ще намериш нужното време да гледаш всичките до един и бъди готова да ги обсъдим. Ще изпратя кола да те доведе тук в понеделник — каза Тод, почти без да я поглежда. — Очаквам, че ще си подготвена да работиш. Освен, разбира се, ако не искаш да се издъниш и на „Уимбълдън“ така, както се провали на „Ролан Гарос“. В който случай можеш да го направиш сама.

Чарли просто се взираше в ръцете си.

— Хубаво. Радвам се, че се разбираме. — Той се обърна към Дан. — Ще държа теб лично отговорен. Никакво пиене, никакво пушене, никакви наркотици. Никакъв шибан шоколад, за бога. Слънцезащитен фактор 50. Осем часа сън. Ясен ли съм?

— Кристално ясен — каза Дан.

Тод дръпна вратата на колата, затвори я и шофьорът потегли.

Дан хвърли поглед към Чарли:

— Добре ли си?

— Чудесно — изрече тя през стиснати зъби.

Телефонът на Дан иззвъня, докато вървяха към спуснатата стълбичка на самолета, но той бързо изключи звука.

— Това момичето от Париж ли е?

Той продължи да мълчи.

— Значи нещата минаха добре? — попита Чарли.

Дан се изчерви.

— Браво на теб. Крайно време е да си хванеш приятелка, нали?

— Не си изкарвай на мен това, че Тод те вбеси — каза той тихо, като й даде знак да тръгне нагоре по стълбите пред него. — Той е негодникът, не аз.

Стигнаха най-горе на стълбите и красива чернокожа стюардеса в колосана бяла униформа поздрави и двамата по име и ги покани да седнат където им харесва.

— С изключение на двете седалки в средата на самолета. Те са за любимци на собствениците.

Чарли се настани в едно от обърнатите напред луксозни кожени кресла близо до опашката на самолета и направи знак на Дан да седне срещу нея. Те бяха първите, които се качиха на борда, но другите пасажери щяха да пристигнат след миг.

Стюардесата протегна към тях сребърна табла с високи тесни чаши шампанско и чаши с вода. Чарли погледна остро Дан и прие една от водите.

— Съжалявам. Не искам между нас да има напрежение.

— Нищо не става с момичето в Париж — каза Дан. — Мисля, че просто не съм преодолял една минала връзка.

— Име?

— Кейти.

— Разбира се, че е Кейти. Колко време бяхте заедно?

— Три години. Запознахме се през последната година в „Дюк“, в един клас по творческо писане.

— Творческо писане ли? — попита слисана Чарли. — Представа си нямах, че се интересуваш от писане! Мислех, че за теб винаги е имало само тенис. И бизнес.

Дан седна малко по-изправен в креслото си:

— Всъщност написах роман. Нищо публикувано засега, но се надявам скоро да го предложа тук-там.

— Наистина ли? — попита Чарли, искрено шокирана.

— Да. Почти приключих с втората редакция. Опитвам се да го сместя през свободните си часове по време на полети, в хотелите, във времето за почивка между тренировките. Искам да кажа, кога иначе ще разполагам с такова време, докато, освен това, си изкарвам прехраната? Благодарение на теб мога всъщност да се опитам да го направя.

Чарли се замисли за чутото:

— Това ме прави по-щастлива, отколкото можеш да си представиш. — Тя поклати глава. — Родителите ти подкрепят ли те?

— Зависи. Бях първото дете от семейството, което постъпи в колеж. Искаха да уча икономика и да се науча как да превърна семейния бизнес от малко фамилно начинание в нещо, с което семейството ни наистина да може да се издържа в продължение на още едно поколение. — Той се прокашля.

— Как се вмести тенисът в това? Да си пръв в игра на сингъл едва ли може да се нарече просто хоби.

— Обожавам да играя — и е голямо удоволствие да работя за теб — но в университета го правех заради стипендията.

— И никога не си мислил да стигнеш по-далече? Можеш да ме победиш с лекота всеки път, когато поискаш.

Дан се засмя:

— Както би казал Тод, ти си все още само пиленце.

Чарли го ритна.

— Не, сериозно, нямах онази упорита воля и усърдие, за да успея в тениса. Изглежда, че не можех да се откажа от всичко друго в живота си, например писането или колежа.

— Или момичетата.

— Или момичетата. Определено не бих могъл да се откажа от момичетата.

— Ще ти напомня, че мъжете сред играчите не се справят зле в тази област — каза Чарли.

— Така е, нали? — Дан повдигна вежда. — Но както и да е, просто не съм създаден за разписанието и тренировките, и съсредоточаването на ума само в една посока.

Чарли отпи от водата си.

— Та, значи, разказваше ми за Кейти. Прекрасната, сладка, южняшка Кейти.

Дан се засмя:

— Моята Кейти беше чистокръвна нюйоркчанка, която до детската градина смятала бавачката си за своя майка. Беше костелив орех. Знаеше какво иска. Знаеше какво искам и аз. Предполагам, че никога преди не съм срещал такова момиче. Частни училища и къщи в Хамптънс, частни учители по френски, всичко, за което можеш да се сетиш. Това напълно ме прелъсти. Донякъде е смущаващо да го призная.

— Разбирам — каза Чарли тихо. Тя също благоговееше пред семействата, на които баща й даваше уроци в Бърчууд. Ставаше дума за нещо повече от богатството им: те сякаш бяха възприели привилегията си още с раждането и минаваха през живота със спокойна, грациозна лекота. Светът беше на тяхно разположение, само да посегнат и да си го вземат, така че те си го вземаха.

— Кейти се застъпи за мен, когато семейството й не одобри връзката ни, и макар че не е имало нужда да работи, в последно време тя е убийствено добър фотограф и всичко е постигнала сама. Доста е впечатляваща всъщност.

— Тогава защо не си с нея?

Дан се обърна да я погледне:

— Защото като теглим чертата, нямаше начин Катрин Синклер от Парк Авеню и Ист Хамптън да се омъжи за Дан Рейбърн от Марион, Вирджиния, чиито родители притежават железария и който се сдоби с паспорт едва след като завърши колежа. „Дюк“ или не, тя знае кой съм бил.

Чарли замълча за момент.

— Тя губи — промърмори, като внимаваше да не срещне погледа на Дан.

В усмивката му се долавяше тъга:

— Да, сигурен съм. Както и да е, от Facebook виждам, че се е омъжила за Лаклан Добс III в Бермуда шест месеца след като скъсахме. За две години са им се родили две момчета, и двете с римски цифри след имената. В момента си строят дом до къщата на родителите й в Амагансет и току-що са се преместили от Грамърси в скромна малка градска къща за десет милиона долара на Седемдесет и четвърта улица между Парк и Медисън. Не че я следя.

Чарли се засмя и едва се сдържа да не се пресегне през пътеката и да го прегърне.

— Виждам. Много си сдържан. Впечатлена съм. — Преди да успее да му напомни, че всъщност попийва „Евиан“ на борда на луксозен частен самолет на път да прекара няколко дни на борда на една от най-луксозните мегаяхти в света, от стълбите звънко отекнаха гласове.

— Тъй, тъй, я виж ти кой е успял да се вреди! — изчурулика Наталия, събрала полите на макси роклята си в сгъвката на лакътя, докато предпазливо се качваше на борда, обута в еспадрили на десетсантиметрови платформи. Бенджи, който вървеше зад нея, си тресна главата в рамката на вратата. Китките му бяха с размерите на хилки за пинг-понг.

— Наталия — промърмори Чарли, твърдо решена да не й се оставя да я смути. — И Бенджи. Как си? Няма ли за теб тренировъчни лагери?

— Все още официално сме извън сезона — каза той и отпусна огромното си туловище в едно от креслата от другата страна на пътеката, срещу Дан. — Казаха ми, че тази малка платноходка, където ще гостуваме, има доста добър фитнессалон, така че ще си вместя тренировките. — Вдигна очи и срещна погледа на Чарли: — Не знаех, че ще идваш тази година. Фантастично. Някой пътува ли с теб?

Чарли посочи към Дан и ги запозна. Наталия беше заета да гледа през прозореца и да говори бързо и пискливо на руски по телефона си.

— Някой друг? — попита Бенджи.

— Марко ще ни чака довечера на пристанището. Изпращат самолета обратно до Лондон за него и още двама души.

— Мммм, ясно — промърмори Бенджи.

— Значи Марко ще идва, а? — обади се тихо Дан. — Очертава ми се да се правя на бавачка.

Чарли се обърна към него и се престори на възмутена:

— Наистина?

— Чу Тод. Няма да има никакви среднощни посещения, нека просто го кажем така. Заповеди на треньора.

— Какво, ще стоиш на пост пред вратата ми ли?

— Каквото е нужно.

Елинор Маккинли, младата канадка, която бе победила Чарли в първия кръг на Откритото първенство на Франция, се качи на самолета и кимна на всички.

Чарли се насили да помаха. Майката на момичето, облечена в елегантен костюм с панталон и понесла голяма платнена чанта „Луи Вюитон“, седна до Елинор и зашепна в ухото й. Веднага щом всички се настаниха, Риналдо, най-големият враг на Марко на корта и най-близък негов приятел по време на пътуванията, се качи на борда с големи крачки.

— Здрасти, Риналдо — поздрави го Чарли и се изправи да го целуне по двете бузи. — Елена няма ли я днес?

Той поклати глава:

— Вкъщи е с бебето.

Полетът до Неапол бе кратък, по-малко от два часа, а събърбънът, с който ги откараха до морския кей, беше скъп и разкошен. Въпреки това нищо не подготви Чарли за гледката, която ги очакваше, когато наближиха кея, където гордо се носеше „Лейди Лотус“. Беше елегантна, двегодишна, близо деветдесетметрова мегаяхта, поръчана от богат предприемач от Китай, който имаше репутацията, че мрази и лодките, и водата. Предполагаше се, че е купил яхтата, защото разбрал, че това е западняшки символ на благосъстояние, но мълвата твърдеше, че не правел кой знае какво повече от това да седи на искрящите нови палуби, бос и издокаран с дизайнерски костюм и вратовръзка, докато яхтата се поклащала на кея. От пристанището всъщност потегляха само негови гости, които наемаха яхтата, почти всичките — знаменитости, поради възлизащия на 750 000 долара наем на седмица. Тази седмица Боно беше наел яхтата и бе поканил на борда шестима от най-изтъкнатите тенисисти и още около дузина свръхбогати почитатели на тениса за благотворително състезание по тенис. На борда на яхтата. На плаващ тенискорт, който служеше едновременно и като площадка за хеликоптери. Тези гости плащаха по три хиляди долара на човек, за да прекарат два дни на борда на яхтата, да гледат как професионалистите изиграват няколко гейма и, ако искат, да извадят собствените си ракети и да се пробват с най-добрите в света. Всички пари отиваха за превенция и лечение на СПИН в Африка. Това беше създадена от Боно ежегодна традиция и, естествено, една от най-желаните покани в средите както на тениса, така и на филантропите.

— Иисусе Христе — промърмори Дан под нос, когато висок рус моряк в поло с къс ръкав и тъмносин къс панталон задържа отворена вратата на колата.

Поне две дузини души екипаж стояха строени рамо до рамо от другата страна на корпуса на яхтата със скръстени зад гърба ръце и се усмихваха, докато групата си проправяше път към подвижното мостче. Там, след като си събуха обувките и ги поставиха в индивидуални плетени кошнички, върху които вече бяха изписани имената им, Чарли и Дан излязоха на главната палуба, където една стюардеса им поднесе хладни хавлиени кърпи с цитрусово ухание и широка усмивка като от реклама на „Крест“. На бялото й поло беше избродиран надпис „Лейди Лотус“ и носеше колосана тъмносиня пола, която излагаше на показ плътния загар на краката й. Накъдето и да погледнеше Чарли, на усмивката й отвръщаха поредните моряк или стюардеса в еднакви дрехи с ослепително бели зъби и блестящи коси.

— Добре дошли, госпожице Силвър. Господин Рейбърн. Казвам се Джоана. Толкова се радваме да ви приемем на борда — обърна се момиче на не повече от деветнайсет-двайсет години към Чарли и Дан. — Просто исках да се уверя, че сте наясно, че сме ви настанили в една каюта поради ограниченията в пространството? — За миг момичето доби притеснен вид.

— Да, разбира се — каза Дан, заглушавайки очакваното възражение на Чарли. Трудно беше да си представи, че някъде в този плаващ град нямаше допълнително място.

— Позволихме си волността да ви приготвим отделни легла — продължи Джоана. — Помещението е просторно. А по време на обиколката ни ще ви покажа къде има допълнителни бани за гости, в случай че не искате да делите главната баня.

Може би Чарли щеше да протестира повече, ако не беше толкова стъписана от заобикалящата ги обстановка. Джоана ги изведе през автоматични плъзгащи се остъклени врати в грамаден салон, пищно тапициран в бяла кожа с орехови акценти. Имаше сглобяема маса за хранене, която побираше дванайсет души, и допълнителни кресла и двуместни канапета за поне още дузина, специално поръчани комплекти от класически настолни игри, цяла стена с първи издания на романи, фотографски албуми с твърди корици от предишни круизи за знаменитости и монтиран на стената прожекционен екран. Срещу телевизора имаше две платна на Уорхол и едно на Лихтенщайн. Продължиха през салона и излязоха до стълбище, което ги отведе на по-ниска „слънчева палуба“, оборудвана с толкова спортни уреди, че можеше да съперничи на фитнессалон от веригата „Екуинокс“, съблекалня с възможности за спа, оборудвана с две маси за масаж, парна баня, сауна и басейни с топла и студена вода. До нея имаше нещо като миниатюрен салон за красота с фризьорски стол, тоалетка с огледало и материали за лицев масаж, грим и маникюр. Някъде след третата слънчева палуба от тиково дърво, оборудвана с басейн с почти олимпийски размери, Чарли изгуби представа къде се намират.

— Чарли, виждаш ли това? — изкрещя Дан, когато Джоана им позволи да надникнат в отсека в трюма на яхтата, където собственикът си държеше „играчките“: четири комплекта ски за джет, водни ски, дъски за уейкборд[2], водолазна екипировка и две малки лодки, които да превозват гостите до брега или да ги извеждат на водни забавления.

— Виждам го — каза тя, малко смутена, че Дан се държеше толкова развълнувано, колкото се чувстваше тя.

— Невероятно. Просто невероятно — промърмори той, попивайки всичко с поглед. Чарли знаеше, че той сигурно си мисли за родителите си в дома им във Вирджиния, също както тя си представяше баща си в неговата къща за гости с една спалня, най-милото описание за която бе „идилична“. Цялото нещо й се струваше толкова нереално.

Дори тя обаче едва успя да прикрие благоговението си, когато Джоана ги въведе в каютата им. Повдигнато върху платформа легло персон и половина с монтирана на стената кожена табла стоеше върху бяло копринено килимче. Едно-единствено дистанционно контролираше лампите в каютата, температурата, щорите на прозорците, затъмняването на стъклата и подовото отопление в банята; с отделен контролен панел със собствен тъчскрийн спускащият се телевизор можеше да бъде изкаран от скривалището си в стената и да предложи избор от повече от хиляда филма и близо двеста телевизионни сериала. Музикалният подбор включваше над двайсет хиляди песни и музиката можеше да звучи отгоре, в говорител във възглавницата, докато човек спи, или под душа. В една от стените имаше скрита ръчка, при чието натискане надолу се разпъваше двойно легло. То вече беше приготвено, също като леглото персон и половина, и включваше плоскост, управлявана с натискане на копче, която можеше да се повдига или смъква за уединение, създавайки почти отделно кътче за спане за Дан. Чарли се отпусна.

— Моля, не се колебайте да се насладите на следобеда както желаете — каза Джоана, като махна с ръце. — Обядът е на студен бюфет на палубата на трето ниво откъм кърмата на кораба, на ваше разположение, когато пожелаете. Тепърва чакаме днес следобед на борда да се качат още гости, така че няма веднага да пускаме яхтата на вода. Ако имате нужда от каквото и да е, моля, не се колебайте да позвъните на който и да е от вътрешните телефонни номера и веднага ще ви свържат с някой стюард. Има ли нещо, с което мога да ви услужа, преди да ви оставя?

Чарли хвърли поглед наоколо:

— С удоволствие бих вместила една тренировка, преди да пристигнат всички останали. Ще бъде ли възможно да поръчам да свалят багажа ми?

— Вече е разопакован. Сгънатите дрехи са поставени в чекмеджета, обувките са в шкафчетата под леглото, а дрехите, които трябва да се сложат на закачалки, в момента се гладят и ще бъдат сложени в дрешника ви. Което ми напомня — просто оставяйте всички дрехи за пране в коша и ние ще ги събираме всяка сутрин. Искрено се извинявам, че не можем да предложим всекидневно химическо чистене, но ако имате дреха, която изисква такова, с удоволствие ще я занесем на брега, когато е възможно.

— Благодаря — успя да продума Чарли.

Джоана се усмихна и затвори вратата зад себе си.

— Каква дупка — подхвърли Дан, като седна на ръба на разтегателното си легло.

— Няма химическо чистене? Що за мизерна яхта е това? — вметна Чарли.

— Искам си парите обратно.

Двамата се запревиваха от смях. Чарли трябваше да избърше сълзите от бузите си цяла минута по-късно. Не помнеше да се е смяла така силно от седмици. Или бяха месеци? Всяко едно мускулче в стомаха я болеше и тя можеше да почувства как гримът й се размаза, но въобще не й пукаше.

Очите им се срещнаха само за миг, преди Дан бързо да извърне поглед.

— Ще тренираш ли? — попита той, като грабна една книга.

— Да, мисля, че ще го сместя сега. После вероятно душ и ще си взема нещо за обяд.

— Звучи добре. Ще се видим по-късно. — Чарли се опита да не зяпа изложените на показ коремни мускули, когато той си свали пуловера. Отмести поглед в мига щом тениската му се смъкна и покри кожата, но погледът му улови нейния.

— Забавлявай се — подвикна тя, докато се шмугваше в банята да се преоблече в дрехи за тренировка. Затвори решително вратата след себе си, изчака и излезе обратно навън чак след като стъпките му се бяха отдалечили по коридора.

* * *

Сред жените — особено застаряващите съпруги на милиардерите филантропи, онези, които още не го бяха виждали на живо — се разнесе дружно поемане на дъх, когато Марко, бос, се присъедини към групата на задната палуба за коктейли по залез-слънце. Току-що си беше взел душ, с все още мокра и отметната назад коса, с небрежно извадена розова риза над впит тъмносин памучен панталон. Зъбите и ноктите на краката му сякаш сияеха на фона на силно загорялата му кожа. Чарли огледа набързо жените — самите те до една прясно ексфолирани, загорели и издокарани — и от израженията им видя, че сред тях нямаше нито една, омъжена или не, която не би си легнала с Марко, ако й се отвореше дори най-малка възможност. Отне му близо десет минути, през които жените му се възхищаваха и флиртуваха с него, преди да успее да стигне до Чарли.

— Привет — каза той и се приведе, за да й позволи да го целуне по бузата.

— Привет, поздравления за Щутгарт — каза тя, като се опита да не обръща внимание, че поздравът му беше не по-топъл и любящ от тези, които бе отправил към която и да е от жените. А после, понеже не можа да се сдържи: — Мисля, че не съм говорила с теб оттогава.

— Благодаря, любима. — Той се огледа наоколо. — Много красиво, нали?

Чарли точно се канеше да го попита как е минал полетът насам с Боно, когато Дан се материализира до нея. Той също току-що беше взел душ и изглеждаше красив и елегантен в синя ленена риза и бял панталон. Не притежаваше и наполовина такъв сексапил като Марко, но изглеждаше добре.

— Може ли да поговорим за минута? — прошепна, като се наведе към Чарли.

— Кой е приятелят ти? — попита Марко: за пръв път изглеждаше бегло заинтересуван.

— Познаваш Дан — Чарли погледна Марко с изненадано изражение.

— Дан Рейбърн. Спаринг-партньорът на Чарли. Срещали сме се вероятно дузина пъти преди — отвърна той безучастно.

Марко примижа, опитвайки се да си го спомни, и се засмя:

— Извинявай, мой човек. Не исках да те обидя. Знаеш как е с тези жени — всичките са толкова… как го казвате? Непрекъснато си променят мнението? Непостоянни. Това е. Знам, че ми изглеждаш познат, но тези спаринг-партньори постоянно се сменят.

Чарли забеляза проблесналото раздразнение по лицето на Дан и го дръпна настрана, като каза на Марко, че ще се върне след миг.

Слънцето точно започваше да се спуска ниско в небето; Неапол изглеждаше далеч по-красив в мъгливия блясък на здрача, отколкото когато минаваха с кола през него в разгара на следобеда.

— Какво има? Марко ли? Не го оставяй да те притеснява — каза Чарли, забелязвайки как кокалчетата на Дан са почти побелели от вкопчването в парапета.

— Да ме притеснява ли? Сигурно се шегуваш. Не ме притеснява, просто ми е омразен фактът, че излизаш с такъв тъпанар. Ето, казах го.

Избликът на Дан шокира Чарли и никак не й беше приятен начинът, по който звучеше самата тя, но не можа да се спре:

— Имаше ли да ми казваш нещо? Вероятно нещо друго, освен да критикуваш романтичния ми живот?

Вратът и бузите на Дан бяха почервенели:

— Джейк се обади да ми каже, че смята да се присъедини към нас довечера.

— Леле, Тод сигурно наистина много се безпокои, че малката му Принцеса престъпница внезапно ще пощурее неконтролируемо и ще започне да смърка купища кокаин, докато прави стриптийз за цялата лодка. Значи имам две бавачки? А огромната ирония е, че Наталия като нищо може да налети на всеки един мъж на тази лодка без значение, че си има гадже от Националната футболна лига, а явно на никого не му пука за това. Аз съм пачаврата. Просто съм очарована.

Дан се прокашля:

— Джейк каза, че хората, организиращи благотворителното събитие, разполагат с едно допълнително място за някого от „Мениджмънт на елитни спортисти“, така че ще го вземе. — Той направи пауза. — Не мисля, че има някакъв друг подтекст.

Чарли мълчеше.

— Щяха да го настанят в каютите за екипажа, но накарах Джоана да премести нещата ми там, за да може Джейк да отседне при теб. Ще се чувства по-удобно и спокойно. — Онова, което не се налагаше да казва, беше: Сигурен съм, не същото важи и за нас двамата.

Чарли омекна.

— Благодаря.

С Джейк не бяха разговаряли насаме от седмици. Дори не й беше съобщил с есемес за пристигането си. Само Дан. Той беше останал в Европа да потуши кошмарната й издънка по отношение на връзките с обществеността на Откритото първенство на Франция и тя не го беше виждала оттогава.

— Няма проблем.

Приближи се една стюардеса и поднесе чаша „Пелегрино“ с лайм на Чарли и бира в запотена леденостудена халба на Дан.

Въпреки че дори не й бяха предложили да си избере сама питието, беше невъзможно да остане в лошо настроение. Особено когато небето над океана се обагри в пурпурно, щом слънцето залезе и вечерята беше сервирана. Джейк се присъедини към тях по средата на вечерята и хвърли на Чарли поглед в стил: Мамка му, ти това изобщо вярваш ли го, с който я разсмя. От другата страна на масата и през няколко места от Чарли, Дан старателно се преструваше на заинтересуван от една от милиардерските съпруги, а Марко правеше същото, но явно изпитваше много по-голямо удоволствие. Наталия на практика се беше сгушила в скута на някакъв петролен магнат, докато Бенджи говореше с Джейк. Всички пиеха, с изключение на Чарли.

Преди да поднесат десерта и аперитивите, Боно се изправи начело на масата, за да поздрави всички с „добре дошли“. Дори тези световноизвестни изпълнителни директори на компании изглеждаха респектирани от него.

— Всички знаете колко силно подкрепям работата ни в Африка — каза той, а групата го аплодира вежливо. — Абсолютно всеки един от вас — без значение дали е играч, който отделя от времето си, или изтъкнат бизнесмен, който дарява средства — допринася неимоверно много за усилията ни за лечение и превенция на СПИН.

Чарли съхраняваше в ума си всяка подробност, подготвяйки се да разкаже всичко с есемеси на Пайпър, когато се върне в каютата си. Когато Боно и останалите от групата си тръгнаха по време на десерта, за да се подготвят за джемсешън в частния киносалон, Джейк звучеше, сякаш всеки момент ще припадне.

Джемсешън? Как изобщо могат да го наричат така? Това е „U2“, за бога. „U2“!

След като си проправиха път до висока пейка в най-външната част на палубата, се материализира друга стюардеса, за да донесе на Чарли още „Пелегрино“, а на Джейк — мартини.

— Бих могла да свикна с това — подхвърли тя и отпи една глътка. — Мислиш ли, че ще ми помогнат да взема душ?

— Определено. Само ги помоли. Всъщност вероятно дори не е нужно да питаш. Просто си го помисли и ще се случи. — Засмяха се заедно.

Двамата загледаха как Бенджи се оттласна назад от масата за хранене и се отправи към стълбите. Имаше вид, сякаш щеше да удари едрата си глава в тавана, но той се сниши точно когато трябваше. Разтри лакътя си, сякаш се опитваше да освободи схванат мускул.

— Свестен тип — промърмори Чарли.

— Кой? — попита Джейк, макар че той също го зяпаше.

— Бенджи. Говореше с него по време на вечерята.

— О. Да.

— Струва ми се свестен. Не знам какво, за бога, вижда в нея. Не ми се струва толкова тъп, колкото би могъл да бъде, при положение че е футболист и така нататък.

Джейк примижа, а долната му челюст се издаде напред:

— Тя е противно човешко същество. И определено не го заслужава — каза разпалено.

— През последните десет години ти повтарям, че е ужасна. Чак сега ли го проумяваш?

Джейк поклати глава:

— Татко каза, че ти е съобщил за Ейлийн.

— Аха.

— Изглеждат много щастливи заедно.

— Откога знаеш? — Чарли усука пръсти в скута си. Беше се извинила и бе казала на баща си, че се радва за него и че, разбира се, е готова да подкрепи всяко взето от него решение. Но отношенията им още бяха обтегнати, когато си тръгна.

— Вече от доста време, предполагам.

— Наистина.

— Не се сърди, Чи. Той специално ме помоли да не ти казвам, защото не искаше да те разсейва.

— Да ме разсейва?

— Просто все нямаше подходящ момент. Ти вечно беше иди насред, или точно щеше да започнеш, или на път към важен турнир. Беше сериозна година за теб, с травмата и операцията, новия треньор, цялостното преобразяваме на имиджа и, ами, просто мисля, че той…

— Знаел си от година? — Чарли знаеше, че звучи ядосано, но повече от всякога се чувстваше откъсната от нещата. Родният й баща имаше сериозна връзка — вече готов да се ожени — а тя не знаела нищичко. Не й беше казал, но и тя не беше забелязала.

Джейк въздъхна:

— Премълча го за твое добро, Чарли. Защото знаеше, че ще се разстроиш.

— Е, сега чувството е по-лошо, отколкото ако просто се беше отнесъл с мен като с възрастен човек.

Сега Джейк бе този, който не каза нищо. Не беше и нужно: Чарли знаеше точно какво си мисли той.

Тя се изправи:

— Скапана съм. Още не съм свикнала с часовата разлика. Ще се оттеглям.

Джейк протегна ръка и Чарли му помогна да стане.

— Не се и съмнявам — подхвърли той с лукава усмивка.

— Какво? Мислиш, че тази вечер в леглото на Марко има място? Не е нужно да се притесняваш за това. Ако се съди от вечерята, каютата му ще изглежда като лавка за индийска храна. Вземете си номерче и се наредете на опашката.

— Прекрасно — каза Джейк през смях. — Ти ще си вземеш ли номерче?

— Лека нощ, Джейк…

— Сериозно ли ще пропуснеш джемсешъна? Това са „U2“, Чарли.

— На изпитателен срок съм, забрави ли? Тод вероятно е монтирал в яхтата камери, които да записват на живо. Освен това правят истински концерт за всички утре вечерта. И съм уморена. Ще съм заспала, когато се прибереш, така че не вдигай шум. — Тя го целуна по бузата и помаха на Дан, докато вървеше към стълбището, което щеше да я отведе до каютата й. Докато минаваше, й се стори, че усеща как Марко я наблюдава, но когато хвърли поглед назад, той се усмихваше на някаква жена, увесила се на рамото му. Докато се преобличаше по тениска за спане и си миеше зъбите и лицето, сигурно си провери телефона сто пъти, но нямаше нищо. Пълно мълчание от знойния испанец. Беше по-изненадана от дълбочината на разочарованието си, отколкото от каквото и да е друго.

Чарли не си спомняше да е заспивала, но когато се пробуди, в каютата цареше непрогледна тъмнина. Моторът на яхтата бръмчеше тихо отнякъде на долната палуба, докато плавателният съд се полюшваше леко. Часовникът на телефона й показваше 4:58 сутринта. От напечатаното картонче до леглото си разбра, че слънцето изгрява около пет и половина сутринта и че по разписание трябва да пуснат котва в Капри половин час по-късно. Незабавно стана очевидно, че няма да може да заспи отново, така че направи няколко упражнения за разтягане и се запъти към банята. Едва тогава забеляза, че леглото на Джейк още бе недокоснато.

Чарли навлече тениска и клин за тренировка и набързо прибра косата си в небрежен кок. Върза на кръста си блуза с качулка на „Найки“, в случай че е ветровито, и, като хрумнала й впоследствие мисъл, взе слушалки. Грабна бутилка „Евиан“ от кошничката на бюрото си и раницата с дивиди плейъра, който Тод й беше дал, и се отправи към стълбите. Идеален план: да открие Джейк и да му спести неудобството някой да го завари в безсъзнание на някой диван, и след като го изпрати обратно в каютата, да се наслади на мира и спокойствието просто да гледа как слънцето изгрява над Средиземно море. След това да вмести една тренировка с тренажора на борда, да погледа малко записи и пак да има време за закуска набързо, преди да се наложи да отиде на тенискорта на слънчевата палуба за планираната тренировка със спаринг-партньора си.

Най-горната палуба беше като наблюдателница, с плитко, широко, кръгло джакузи, откъдето се разкриваше гледка към носа на яхтата. Беше тъмна и пуста, също като участъка точно под нея. Капитанът и един от помощниците му подадоха глави от осветения мостик да я попитат дали има нужда от нещо, но тя просто им помаха и се отправи обратно към кърмата. Задната палуба, където се намираше тенискортът, бе пуста, а също и тази под нея. Възможно ли беше всички все още да купонясват? Не изглеждаше вероятно, но кой можеше да предположи как изглежда джемсешън с „U2“ на борда на луксозна яхта? Доколкото й беше известно, целият екипаж можеше да е въвлечен в някаква подхранвана от наркотици оргия далече от папараците. Ускори крачка. Нахока се, задето е такава загубенячка, но поне Тод щеше да е доволен.

Когато стигна до залата за частни прожекции, Чарли видя, че всичките двайсет кожени кресла и отоманки са подредени в спретнати редици, а калъфите за инструментите на групата — прилежно струпани в един ъгъл. Стоеше в тъмнината и тишината и се опитваше да не се тревожи. Джейк беше голямо момче, а и всъщност какво толкова можеше да е станало? Доколкото й бе известно, той можеше да се е върнал в каютата в някакъв момент през последните двайсет минути, в които беше обикаляла из яхтата. Реши, че това е най-вероятният сценарий, и се отправи обратно нагоре, когато чу шум. Когато се премести в дъното на залата за прожекции, шумът се превърна в силно, равномерно хъркане.

Трябваше й секунда очите й да свикнат с мрака, щом отвори вратата, и да осъзнае, че е в стаята за прожекции с табло с толкова електроника, че можеше да съперничи на кула за контрол на въздушен трафик. Пред таблото стоеше класически режисьорски стол, а до задната стена имаше триместно кожено канапе. Стаята беше не по-просторна от малка спалня, но на стената се мъдреха половин дузина рамкирани плакати от филми (несъмнено оригинални) и вграден шкаф, в който имаше стотици дивидита. Чарли беше толкова омаяна от маниакално добре заредената картотека с дивиди, че почти забрави защо е дошла, докато едно особено силно изхъркване не прикова отново вниманието й. Дотогава очите й вече се бяха приспособили напълно, но въпреки това не повярва на онова, което видя, когато примижа към дивана: Джейк, лежащ по гръб с отворена уста, с равномерно дишане, разтърсвано от хъркания. Не сам. Свит на кълбо точно до него, със сгушена във врата на Джейк глава, лежеше Бенджи. Бенджи, приятелят на Наталия. И двамата бяха с дрехи от кръста надолу, но голата им прегръдка не оставяше голямо съмнение докъде се простираше близостта им.

Чарли застина. Дали беше най-добре да се обърне и да си тръгне възможно най-тихо и да постави въпроса пред Джейк по-късно, насаме? Така оставаше реалната възможност някой друг да ги намери пръв. Дали да ги разтърси, за да ги събуди и да им каже да се връщат в стаите си, преди другите да се събудят? Джейк несъмнено щеше да се смути, а Бенджи щеше да е напълно унижен и смазан. Той беше един от прочутите халфове в Националната футболна лига, човек, който на практика си изкарваше прехраната, като трупаше капитал от алфа мъжкарската си хетеро ориентация. Представяха го като агресивен, подтикван от тестостерона женкар, който се прехвърля от фотомодел на певица, а от нея — на актриса с точно същата лекота и честота, каквито човек може да очаква от един успял, привлекателен спортист. Като Марко, помисли си тя, преди да успее да се спре.

— Чарли! — Тонът на Джейк беше настойчив.

Сигурно бе доловил нечие друго присъствие в стаята и се беше събудил: на лицето му имаше изражение, което Чарли не разпозна. Смущение? Или това беше облекчение?

— Какво правиш? — изсъска тя, като внимаваше да шепне достатъчно тихо, че да не събуди Бенджи.

— Какво изглежда, че правя? — Не беше помръднал и мускулче, но Бенджи се раздвижи.

И двамата останаха неподвижни, докато Бенджи се успокои отново и дишането му стана равномерно.

— Скоро ще бъдем на брега, Джейк. Трябва да се измъкнеш оттук. Да измъкнеш него оттук.

— Колко е часът?

Чарли погледна телефона си:

— Почти пет и трийсет сутринта. Дори не мога… О боже мой. Иронията на това ме убива!

— Чарли, моля те.

Тя не се сдържа и се усмихна:

— А сега кой е голямата скандална пачавра? А? Кой е? — високо изшептя тя.

Джейк я гледаше, сякаш му идваше да я убие, но не можеше да помръдне и на сантиметър.

— Отивам във фитнеса. Предлагам да си тръгнете отделно. Екипажът вече определено е на крак. И не си и помисляй, че ще ти се размине, без да ми разкажеш всички мръсни подробности до една. Поне това ми дължиш, задето ти спасих задника точно сега. А също и неговия!

Чарли се обърна да си върви и тихо затвори вратата зад себе си. Изчака само за миг, докато чу как Джейк разтърсва Бенджи да се събуди и настойчиво му шепне да мълчи. Докато вървеше обратно към задната палуба, започна да й призлява. Колкото и да се вълнуваше какво ще й разкаже Джейк после, знаеше, че от това не може да излезе нищо добро.

На път към фитнеса — сега се нуждаеше от тренировка повече от всякога — Чарли притисна ухо направо към вратата на Марко. Колко ниско бе паднал човек, когато подслушва пред вратата на някого, с когото от време на време прави секс? Беше твърде жалко, за да се опише с думи. Тя беше твърде жалка, за да бъде описана с думи. И всичко това се потвърди мигове по-късно, когато зави зад ъгъла и почти се блъсна в Дан, който вече беше по шорти и маратонки, също явно отправил се към гимнастическия салон, преди да дойде време да разгрява с нея на корта на задната палуба.

— Няма да кажа на Тод. — Той заби поглед в краката си, сякаш се опитваше да я спаси от неописуемо унизителната й разходка.

— Да кажеш на Тод какво? — процеди тя; цялата й изненада, болка и гняв се изляха наведнъж.

Той повдигна глава, когато чу злобния й тон, а очите му се разшириха изненадано:

— Той, ъъ, просто искаше да се увери…

Чарли моментално се почувства виновна, когато видя колко нещастен изглеждаше Дан.

— Забрави. Само за твое сведение, не е така, както изглежда. — Не се уредих дори за късно нощно обаждане за секс. Откри, че по някаква необяснима причина й се искаше да разкаже на Дан всичко, но преди да успее да каже и дума повече, той отстъпи назад.

— Изобщо не ми влиза в работата — каза, вдигайки длани, сякаш го беше страх, че тя може да го удари.

Чарли си замълча. Дан беше в много неприятно положение, приклещен между Тод, който му беше дал този шанс, и нея, Чарли, която му плащаше заплатата. А тя още беше зашеметена от онова, което току-що беше видяла с Джейк.

Вече беше почти единайсет, когато най-сетне успя да приклещи брат си на една слънчева палуба близо до мястото за закуска.

— Сядай на секундата! — изсъска Чарли, промъквайки се до него с рамото напред, докато той си взимаше чиния нарязани плодове.

— Чарли…

Тя взе чаша кафе в едната си ръка и стисна лакътя на Джейк с другата, но той отказваше да я погледне.

— Джейк? Погледни ме! Какво стана?

Той я погледна и й направи знак да тръгнат към два шезлонга.

— Прави ли секс с него?

Мълчанието на Джейк казваше всичко.

— Искаш да кажеш, секс с пълно проникване? Истински?

— Чарли.

— Въпросът не е просто, че двамата сте попрекалили с питиетата и той може би е проявил малко любопитство за бисексуалните отношения, и малко сте се понатискали, а после сте заспали? Може би това се е случило?

Този път Джейк я погледна в очите:

— Влюбен съм в него.

В опит да не изплюе безкофеиновото си кафе по цялата маса, Чарли вдиша рязко и кафето влезе в кривото й гърло. Закашля се силно.

— Чарли? Вземи да пораснеш.

— Не, не се присмивам… — Тя се изкашля още няколко пъти, а после най-сетне успя да прочисти гърло, докато от очите й се стичаха сълзи. — Аз… просто не знам какво да кажа.

— Не е нужно да казваш нищо. — Джейк бутна стола си назад.

— Не, чакай. Моля те, не ми се сърди. Разбираш, че това е малко изненадващо. Искам да кажа, той е куотърбек.

— Е, и?

— Е, едва ли може да се каже, че Националната футболна лига като цяло търчи наоколо, развява панделки в цветовете на дъгата и крещи за равенство на лесбийките, гейовете, би- и транссексуалните, нали се сещаш? Тяхната мисия е да се удрят помежду си възможно най-силно.

— Бен е различен.

— Бен?

— Той мрази името „Бенджи“. Просто с него е известен.

Чарли се въздържа да не направи хаплив коментар.

— Можеш ли да ми разкажеш как мина нощта? — попита тя. — Как стана? От известно време ли ти дава сигнали, или снощи беше пълна изненада?

Джейк преплете пръсти. Явно обмисляше какво да й каже.

— Кажи ми каквото си мислиш точно в момента.

— Снощи не беше първият път.

Ръката на Чарли политна към устата й, преди да успее да я спре. Бързо се престори, че чопли нещо от зъбите си.

— Не беше ли?

— Заедно сме от месеци.

— „Заедно“?

— Е, спим. Но е нещо повече от това.

— От месеци?

— От Австралия насам.

— О. Боже. Мой. — Австралия. Пет месеца по-рано. Чарли беше толкова погълната от собственото си триумфално завръщане след операцията и чисто новия си създаден от Тод имидж, че нямаше представа какво правеше Джейк по онова време. — Имаше една вечер в ресторанта в Мелбърн. Когато татко се запозна с Тод. Наталия и Бенджи не бяха ли на партито за играчите?

Джейк кимна:

— Точно. Тогава се срещнахме за пръв път. Но нищо не се случи до вечерта след като турнирът приключи. И двете с Наталия вече бяхте заминали за Дубай, а ние се сблъскахме в хотелския фитнес. Едното доведе до другото.

— О, боже мой — повтори тя. — Ти изненада ли се? Как можа да не ми кажеш! Не мога да повярвам от колко време продължава това! Няма дори да коментирам факта, че ме направи на нищо, задето си мълчах за Марко.

За пръв път цялата сутрин Джейк се отпусна видимо. Усмихна се толкова широко, че симпатичните гънки се появиха около очите му.

— Не бях изненадан. Имах предчувствие, знаеш ли? Щом всички, свързани с тениса, си тръгнаха и ние бяхме единствените наоколо, това беше най-естественото нещо на света.

Внезапно случващото се започна да придобива смисъл: тръпката, която усещаше винаги, когато Бенджи и Джейк бяха на едно и също място; Бенджи, който я питаше кой пътува с нея на борда на частния самолет до яхтата; неподправената омраза на Джейк към Наталия. Сега Чарли погледна брат си, докато той описваше всички различни начини, по който той и Бенджи бяха успявали да си откраднат време един за друг, всички места, на които се бяха срещали тайно, и историите, които бяха споделяли, и почувства прилив на силна обич към него.

— Толкова си щастлив — каза тя тихо.

— Толкова съм щастлив — съгласи се той. — Това е, Чарли. Той е човекът.

— Така ли? Наистина ли мислиш така? — Познатият възел се появи в гърлото на Чарли, преди тя да успее да се сдържи.

— Недей да плачеш, Чи. Това е нещо хубава Наистина хубаво, кълна се.

Чарли избърса очи:

— Не, развълнувана съм за теб. За двама ви. Просто… Ще бъде наистина трудно. Сигурно си наясно с това.

Джейк кимна:

— Да. Наистина адски трудно. Разбрахме се да не го разгласяваме засега и първо да видим какво ще стане, да видим дали това е истинска връзка, или не, преди да направим някоя глупост и да си прецакаме ненужно живота. Но се обичаме. И не искаме да се крием повече.

Чарли съчувстваше на брат си. Защо трябваше всичко да е толкова сложно? Трудната част би трябвало да е да срещнеш някой фантастичен, а не да се чудиш как целият останал свят ще възприеме това. Но Бенджи и Джейк въплъщаваха нещо много повече, не бяха сами за себе си и пътят напред щеше да бъде труден.

— И така. Не просто какъв да е играч от Националната футболна лига, а куотърбек. И не просто някакъв си там куотърбек от Националната футболна лига, а втори само след проклетия Том Брейди. Как се справям дотук? — попита Чарли.

— Да. Давай нататък.

— И този отявлено хетеросексуален спортист е смятан също и за половинката от една категорично хетеросексуална двойка. Наталия знае ли? Сигурно подозира нещо.

Джейк сви рамене:

— Не съм толкова сигурен. Доста е егоцентрична. Стига Бен да се появява за фотосесиите, на нея май не й пука особено за другите му занимания.

— Звучи прекрасно.

— Чарли, необходимо ми е обещанието ти, че няма да казваш нищо. Нито на Наталия, колкото и да те вбесява. Нито на Марко. Нито на Пайпър.

— Моля те, Джейк, имаш думата ми. Обещавам.

— С Бен просто имаме нужда от малко време да обмислим всичко. Да видим какъв е най-добрият начин да се справим с това.

— Обещавам. — Чарли сложи ръка на рамото на брат си. — Джейк? Знам, че цялата тази ситуация не е… идеална, но съм наистина щастлива за теб.

По лицето му се разля огромна усмивка:

— Благодаря, Чи. Той е невероятен.

Чарли обви ръце около него и вдиша познатия му аромат. Не помнеше да го е виждала толкова щастлив. Почти замаян от щастие.

Телефонът й избръмча. Когато го измъкна от чантата си, и двамата погледнаха екранчето.

Да се срещнем по-късно.

— Той те обича — отбеляза Джейк, като четеше през рамото й. — Кой би го повярвал? И двамата забихме страхотни типове.

Сърцето й беше започнало да бие малко по-бързо, когато видя есемеса на Марко, но бързо си спомни унижението, когато притискаше ухо към вратата му, питайки се къде е той и какво прави.

— Да — съгласи се тя бързо, оставяйки кафето си на масата. — Хайде, не мога да закъснявам.

[1] Създадена от клиниката „Бети Форд“ фондация за лечение на наркотична и алкохолна пристрастеност. — Б.пр. ↑

[2] Вид воден спорт, практикуван с помощта на дъска, от която води името си. Техниката е комбинация от тази на водните ски, сноуборда и сърфинга. — Б.пр. ↑

20
Преодолей го

Уимбълдън Вилидж

юни 2016

— Размърдай си задника! — изкрещя Тод от страничните линии. Чар ли успя да овладее топката, преди тя да литне настрана. — Престани да бъдеш толкова колеблива, по дяволите! Няма да умреш, ако се размърдаш малко!

Знам, че няма да умра, изкрещя безмълвно Чарли. Тревожа се, че в крайна сметка пак ще стигна до операция и още шест месеца възстановяване. Тревата е хлъзгава, смотаняк такъв. Забрави ли?

Тя обаче знаеше, че Тод е прав: моментът, в който изпиташ страх от падане или травма, е моментът, в който падаш, нараняваш се или губиш мача. Хората обичаха да говорят за фокусиране, как трябвало да останеш психически силен и „присъстващ“, и всички приемаха, че само това има значение, когато си на корта и падаш с един гейм или сет, или мач пойнт. По-често обаче умственото съсредоточаване се отнасяше за съгласуваността. Способността да смачкаш настойчивите, ужасни мисли в ума си: хлъзгавата трева; по-бързия от очакваното сервис на съперника; шумната публика; присвиването в лакътя; некадърният страничен рефер; облеченият в тениска с неонов цвят идиот на трибуните, който не иска да си седне на мястото; потта в очите ти… Умът продължаваше пак и пак, прехвърляйки всички дразнещи гледки, миризми и звуци, които си съперничеха за вниманието на един играч. Само малцина избрани сред тенисистите — благодарение на практиката, опита и чистата решителност — изобщо успяваха да развият нужната психическа издръжливост, за да изключат от съзнанието си всичко това. Именно затова стотици от тях имаха нужните умения и стил на игра, за да побеждават, а толкова малко бяха истински победители.

Дан запрати нова топка и Чарли успя да я достигне, но със следващия си удар той прехвърли топката точно над мрежата и тя се хвърли тромаво, за да я достигне навреме.

— Размърдай се! — изрева Тод. Чарли дори не се доближи до топката.

— Това беше евтин номер — промърмори тя.

— Нищо евтино няма в това! — изкрещя Тод и закрачи нагоре-надолу по страничните линии. — Ти си висока метър и осемдесет и си четвъртата най-добра сред момичетата играчи в цялата шибана вселена. ТРЯБВА ДА СЕ СПРАВИШ!

Това продължи още двайсет жестоки минути, докато определеното им време за използване на корта свърши. Вир-вода от пот и изтощена от тренировката, Чарли се напрегна в очакване на преценката на Тод.

След като в продължение на няколко секунди попива лицето си с кърпа, тя вдигна поглед към треньора си, който стоеше на няколко стъпки, взирайки се в нея с нещо, което можеше да се опише единствено като неприкрита омраза.

— Какво? — не се сдържа да попита тя.

Още взиране. После бавно, отвратено поклащане на глава.

— Страхуваш се. Страхуваш се, мамка му. Дори не мога да повярвам на това, което виждам. След всичко, което направихме — след всичко, което направих за теб — ти все още танцуваш там като някаква проклета аматьорка.

— Тод, наистина мисля, че…

— Или измисли как да преодолееш какъвто там шибан психически проблем те мъчи, или приключвай с тениса. Защото средно положение няма.

За щастие, телефонът му звънна, преди да успее да продължи. Той прокара пръст по екрана и излая:

— Какво?

— Е, това беше самата прелест — отбеляза Чарли, докато рухваше на пейката.

Дан й подаде пластмасова чаша с разредена с вода „Гаторейд“.

— Не се самоизмъчвай. Ударите ти бяха добри. Естествено е да си малко колеблива отново на тревата, предвид случилото се миналата година.

— Да, но Тод е прав: трябва да стисна зъби и да продължавам. Тревата не е любим терен на никого. Трябва да превъзмогна страха. Просто чувството е все едно играя върху лед.

Той попи врата си с кърпа.

— Срещу Гретхен ли играеш утре?

Чарли кимна. На трийсет и шест Гретхен Щрасер бе най-възрастната тенисистка в женските турнири. Предишната година си беше взела почивка, за да роди, и макар да бе спечелила три Шлема и да бе поставена под номер едно в ранглистата в края на двайсетте си години, всеобщото мнение беше, че най-добрите й дни са отдавна отминали. Коментаторите смятаха, че е трябвало да се оттегли, вместо да си взима отпуск по майчинство, но Чарли разбираше защо Гретхен не можеше да се откаже. Нима беше лесно да се разделиш с идентичността, която цял живот си имал? Както при повечето професионални спортисти, вероятно беше да нямаш нужното време или склонност да правиш каквото и да било друго. Спреш ли да играеш, се налага да изградиш отново целия си живот. За повечето играчи това бе ужасяващо и Чарли се запита дали някаква част от този страх не я тласка да става и да играе всеки ден, дори когато нямаше особено желание.

— Лесно ще я победиш. Знам, че ще успееш. Просто забрави напълно за миналата година — тревата, подхлъзването, маратонките, цялото нещо — и се фокусирай върху ретура и задачата да я принудиш да се доближи до мрежата. Сервисът й е слаб, а твоят е по-добър от всякога. Ще я разколебаваш рано и често, сигурен съм в това. — Тонът на Дан беше настойчив, а когато Чарли вдигна поглед, той стискаше ракетата си в мъртва хватка, сякаш се готвеше да я счупи на две.

— Наистина ли мислиш така?

— Знам го. Имаш страхотен удар, Чарли. Удряш толкова добре, колкото не съм те виждал да го правиш цяла година.

Чарли точно щеше да му благодари, когато Тод затвори телефона.

— Упражнявай се един час във фитнеса, преди да прекъснеш за обяд. После те искам обратно тук с Дан и онова пиленце — как й е името? Младата? Елинор? И спаринг-партньора й. По график трябва да си делите корта в три. В момента никой от нас няма време за глупави психически дивотии, така че направо ще избием тази нервност от теб? Ясно?

Чарли и Дан кимнаха. Тод си тръгна от корта с големи крачки.

Преди Чарли да успее да изпита самосъжаление, Дан се пресегна и леко сложи длан върху ръката й. Тя замръзна. Докосвал ли я беше преди? Усещането от допира беше толкова странно интимно.

— Чарли? Просто за да знаеш: мисля…

— А, я виж ти кой е тук! — Звънко отекна нечий глас. Дан рязко отдръпна ръка, когато Марко пристъпи с широки крачки на корта. Изглеждаше прекрасно: силен, висок и загорял в белия си екип за тенис, и се усмихваше на Чарли, сякаш тя е най-хубавата част от деня му. В един миг вече стоеше пред нея: издърпа я от пейката и я целуна по устата, докато Дан, треньорът на Марко, още един играч и неговият треньор се опитваха да не гледат.

— Не съм ли късметлия? — попита той и на Чарли й се искаше да го намрази, но, разбира се, не успя.

— Здрасти.

— Ей, някой е малко потен, не? — каза Марко, давайки заден ход, вдигнал ръце в преувеличено възпиращо движение.

— Тя току-що се упражнява два часа. Какво очакваш? — попита Дан с открито враждебен тон.

За миг всички мълчаха, после Марко се засмя. С неприятен смях.

— Amigo[1], може ли да те помоля за огромна услуга? Можеш ли да занесеш ракетите ми да им оправят кордажа? Трябва да са там преди един часа, но сега съм на корта до два. Става ли? — Той метна сака с ракетите си на Дан, целуна Чарли отново и се отправи с подтичване към очертанията на корта, докато другите го следваха.

Чарли загледа как Дан почервенява от гняв, докато приготвя собствения си сак и премята на рамо него и този на Марко.

— Съжалявам. — Тя забърза да го настигне. — Това беше неуместно.

— Всичко е наред — каза Дан, макар че тонът му намекваше друго. — Хайде, ще те изпратя до фитнеса. На път ми е, като отивам да оправят кордажа на ракетите.

Може би беше защото бе видяла да се отнасят толкова лошо към Дан, след като вървяха мълчаливо известно време, Чарли изведнъж изтърси:

— Какво ще правиш тази вечер? В девет трябва вече да съм си в стаята и да гася лампите, но случайно да ти се идва с мен в „Австрия Хаус“? Поканили са някакъв прочут готвач да приготви вечерята тази вечер. Чувал ли си за Андре Александър?

— Сериозно? Той е там? Тази вечер?

— Да, ще се представи само пред двайсетина души, но съм сигурна, че няма да възразят, ако те заведа. Какво ще кажеш?

Дан явно го обмисляше.

— Какво, обиколката на Лондон с двуетажен автобус ли ще изпуснеш? Или организирана обиколка на най-добрите заведения за риба и пържени картофки? Или може би посещение на снимачната площадка на „Имението Даунтън“? Хайде де, признай си, знам, че имаш някакъв културно обогатяващ план за вечерта…

Дан се засмя.

— Кажи ми! — изписука тя и го сръчка в ребрата.

— Просто смятах да посетя набързо Тенис музея „Уимбълдън“. Тази вечер работят до късно. Но вечеря, приготвена от Андре Александър, звучи в пъти по-добре.

— Тенис музея „Уимбълдън“? Моля те, кажи ми, че се шегуваш.

Дан се изчерви:

— Знам, знам. Прекалено е дори за мен. — Бяха стигнали до входа на фитнеса, когато телефонът на Чарли започна да звъни.

— Ало? — отговори тя, отново проклинайки липсата на функцията за разпознаване на обаждащия се.

— Чарли? — Гласът на Марко прогърмя през телефона. Дан заби поглед в земята, но не понечи да си тръгне.

— Да?

— Трябва да се връщам на тренировка. Само исках да ти кажа, че тази вечер отиваме да вечеряме в „Австрия Хаус“. Андре Александър ще готви. Ще бъде невероятно.

— Марко, аз, ъъ… — Тя почувства как лицето й пламва, но преди да успее да каже нещо, Дан се приведе и прошепна:

— Върви с него, Чарли. Сериозно, не се колебай. Всъщност забравих за едни други планове, които имах за тази вечер, така че и бездруго няма да успея. Ще се видим в три, окей?

Чарли го гледаше как се отдалечава с подтичване.

— Чарли? — Марко звучеше раздразнен. — Чакай ме там в шест. Ciao, ciao. — И връзката прекъсна.

* * *

На другата сутрин Чарли се събуди с плам, който не бе изпитвала от месеци. „Уимбълдън“. Гордееше се със себе си, задето пропусна вечерята в „Австрия Хаус“ предната вечер и си остана в леглото — беше спала почти единайсет часа и се чувстваше страхотно. Есемесът, в който Марко се чудеше къде се е дянала, също не навреди. Два часа по-късно тя разгроми Щрасер в поредни сетове. Умело и преднамерено. Дори Тод я похвали.

Следващата й съперничка беше Вероника Кулик, украинско момиче, което едва наскоро беше започнало да играе професионално и в момента беше двайсет и четвърта в световната ранглиста. Чарли се срещна с Вероника в съблекалнята, където гледаха на монтирани отгоре екрани мача преди техния.

— Не мога да повярвам, че ще играя в полуфиналите на „Уимбълдън“! — възкликна Вероника, без да си прави труда да крие вълнението си. — От толкова отдавна мисля за това, че е много странно, като си представя, че се случва.

Русият кок на Вероника беше пристегнат толкова здраво отзад на диадемата й, че изопваше кожата около очите й. Чарли си помисли, че това я прави да изглежда още по-млада.

— Не се притеснявай, публиката тук е прекрасна. Всичките ръкопляскат тихо и учтиво. — Чарли искаше да е вежлива, но освен това и тя самата прехвърляше в ума си нещата, които не биваше да показва преди мача. Никакъв страх. Никакво колебание. Никакви притеснения за тревата.

А после Вероника се разплака. Всичко започна с няколко ситни сълзи и деликатно подсмърчане, но скоро тя се присвиваше конвулсивно в ридания. Чарли овладя порива си да я прегърне. Чуваше в главата си Тод: Никаква милост! Тя не ти е приятелка. Фокусирай се върху собствената си проклета игра!

Най-накрая Чарли стана и сложи длан на гърба на момичето.

— Съжалявам — изрече Вероника на предпазлив английски: от плача акцентът й се долавяше още по-силно.

— Всичко е наред — успокои я Чарли, не съвсем сигурна точно защо плаче момичето. — Преди първото си участие на „Уимбълдън“ повръщах в съблекалнята в продължение на поне…

— Ти не разбираш — прекъсна я Вероника. — Ако не играя добре, семейството ми няма да запази дома си. Братята ми няма да ядат.

Публиката по телевизията вежливо аплодираше над тях. Мачът от мъжкия турнир, който в момента вървеше на Централния корт, току-що беше стигнал до тайбрек в третия сет, което, в зависимост от изхода на следващите няколко точки, означаваше, че жените имат броени секунди или цели часове преди началото на мача си.

Чарли чу още ентусиазирани аплодисменти от телевизора, но не си позволяваше да вдигне поглед.

— Родителите ми, те дават всичко на мен — продължи Вероника. — Целият им труд, малкото пари, които печелят, всичко отива за мен. Аз съм тяхната надежда за всичко.

Чарли не знаеше какво да каже. Не беше изненадана, че Вероника издържа цялото си семейство. Това беше съвсем обичайно сред момичетата в определени райони на света. Понякога някое момиче се превръщаше в надеждата на цяло семейство — или дори на цяла общност — за бъдещето. Всичко, до последния долар и последната частица енергия, бе вложено в обучаването и тренировките на момичето, а сега от нея се очакваше да върне всичко с лихвата. Толкова малко от тях изобщо стигаха до големите лиги — беше почти невъзможно да стигнат до това ниво, независимо дали идваха от привилегировани, или бедни семейства, почти никога нямаше значение — но онези, които все пак стигаха до върха и които имаха да изплащат огромен финансов и емоционален дълг, е, за тях беше най-тежко.

Служителка в лилав костюм влезе в съблекалнята и се стресна при вида на явните следи от сълзи по лицето на Вероника.

— Проблем ли има? — попита тя с онзи рязък британски тон, на който явно ги учеха в школата на „Уимбълдън“.

— Не, не, няма проблем — каза Вероника и скочи на крака. Направи няколко скока с високо вдигнати колене и се наведе, за да постави хоризонтално изпънатите си длани на пода. — Наш ред ли е?

— Да — каза жената: в тона й все още звучеше подозрение. Хвърли поглед към Чарли: — Госпожице Силвър? Екипирана и готова ли сте за мача си?

— Да — каза Чарли, усещайки прилива на адреналин.

Двете момичета грабнаха огромните си сакове и последваха служителката навън от съблекалнята и в коридора, където от двете им страни веднага застанаха облечените в лилаво хора от охраната, които щяха да ги отведат до Централния корт. Почитатели на тениса, издокарани в безупречно бели колосани ризи с копчета на яките, добре ушити костюми и свежи летни рокли с флорални мотиви, им се усмихнаха и им направиха път. Някои се провикнаха: „Късмет!“ или: „Давай, Чарли!“, или: „Желаем страхотен мач и на двете“, но това беше всичко. Чарли почти се засмя: в сравнение с Откритото първенство на САЩ, където феновете предпочитаха крещенето пред говоренето и танцуването пред ликуването — където почти нямаше мач, по време на който група пияни фенове да не покажат някой умело съчинен домашно изработен плакат, това място беше направо задрямало. Ако Откритото първенство на САЩ приличаше на двуседмично пътуване до Ибиса, „Уимбълдън“ беше като съзерцателна разходка през живописен национален парк.

Момичетата излязоха на корта. Чарли веднага се зае с ритуала по подреждането на сака си: бутилки „Гаторейд“ и „Евиан“, подредени по точно определен начин, резервни ракети, разопаковани и готови, хавлиена кърпа, преметната на облегалката на стола й. Докато изваждаше допълнителна шнола, за да прикрепи миниатюрната си коронка малко по-стегнато, ламинираната снимка на майка й падна с лицето надолу върху тревния корт. Чарли беше гледала тази снимка не по-малко от хиляда пъти — тя беше с нея още от първия професионален мач, който бе изиграла. Сега можеше да почувства присъствието на майка си така, както не го беше усещала от дните веднага след смъртта й, когато Чарли се стряскаше, събуждаше се и се изправяше като свещ в леглото, убедена, че майка й е лежала до нея. Беше точно така, там на тенискорта, за пръв път от толкова много години: майка й там, майка й, която я гледаше и я познаваше. С нея. Чарли остана като вкопана на място до стола си, нежелаеща да помръдне дори на сантиметър, и остави целия останал свят да се отдръпне на заден план, спомняйки си единствено аромата от овлажняващия крем на майка си и усещането от допира на копринената й нощница, и начина, по който майчината коса гъделичкаше лицето й, когато Чарли се навеждаше да я целуне за лека нощ.

Погледна към безоблачното небе и се усмихна. Щеше да се справи.

Загрявката преди мача й се стори мълниеносно бърза. Преди да се усети, Чарли вече водеше с три на нула гейма в първия сет. По време на паузата, когато трябваше да разменят местата си на корта, зърна лицето на Вероника: стиснати зъби, гордо изпънати назад рамене, ожесточено и решително изражение. Но освен това някаква част от нея изглеждаше изплашена и Чарли неволно почувства прилив на вина. Какво значение имаше, ако Чарли изгуби в този ден? На кого щеше да му пука истински, освен на нея? На Тод, човекът, на когото плащаше безбожни парични суми, за да я подтиква и нахъсва, но който всъщност изобщо не се интересуваше от нея като личност? „Найки“? „Сваровски“? Другите гигантски корпорации, които беше ухажвала толкова упорито, за да спечели подкрепата и рекламните им договори? На Джейк? На баща й? Чарли си помисли за всичко, което бе пропуснала през детството си, всички ходения на кино и лагери, и гаджета, и — най-голямата от всички жертви — колежа. Какво значение всъщност имаше каквото и да е от това, когато ставаше дума изцяло за нейния избор? За собственото й упорство и очаквания? Не само че никой от родителите й не беше настоявал тя да играе, но на моменти усърдно я бяха разубеждавали. Колко пъти майка й я бе молила да се състезава само ако истински обича това? Колко пъти баща й буквално я бе умолявал да остане в колежа, да следва, да преследва друго увлечение — такова, което можеше да продължи цял живот, нещо, за което няма вече да е прекалено възрастна, когато стане на трийсет, кариера, която няма да я лиши от шанса да има семейство или да отиде на почивка, или да бъде определяна по някакъв друг признак, освен мястото си в ранглистата или някоя победа?

Чарли изпитваше дълбоко съчувствие към Вероника, към целия натиск, който момичето трябваше да понася: беше й омразен фактът, че Вероника можеше да играе тенис, макар да ненавижда спорта, пътуването и натиска, ненавиждайки физическото усилие, което той изисква от тялото й и начина, по който ограбва детството й. Чарли се чувстваше виновна, че можеше сама да избере пътя си — да играе, да се оттегли или каквото и да е между двете — и да го направи с увереността, че близките и приятелите й ще я подкрепят. Почувства всичко това още по-остро в този ден, докато побеждаваше Вероника в два бързи, умели сета. Не беше направила нищо нередно — всъщност според преценката на всички, от телевизионния коментатор до ликуващите фенове, беше направила всичко правилно, — но нищо в тази победа не й създаваше хубаво чувство. Мисли за Вероника и майка й, и Марси кръжаха като вихър из ума й, докато изпълняваше ритуала по скромното приемане на одобрението на публиката. И колкото и завладяна да беше от състезаващи се за вниманието й емоции в този момент, Чарли осъзна нещо зашеметяващо: за пръв път в цялата си кариера беше стигнала до финалите на турнир от Големия шлем, без да изпитва почти никакво вълнение от този конкретен факт.

* * *

Първото нещо, което Чарли видя, когато влезе в шатрата за гости на „Мениджмънт на елитни спортисти“, беше Марко, привеждащ се плътно към Наталия, шепнещ в ухото й нещо, което я караше да се смее. Той имаше фантастично небрежен вид, с впити панталони и извадена отгоре ленена риза: въздългата му коса бе толкова съвършено подредена, че бе невъзможно да не се запиташ дали не му бяха направили професионална прическа със сешоар. Беше дразнещо да се признае, но той бе едва вторият най-привлекателен човек в стаята след Наталия. Момичето изглеждаше зашеметяващо: бяла, обгръщаща плътно тялото й рокля „Ерве“, розови обувки от лачена кожа на десетсантиметров ток, толкова дълги, стройни и покрити с великолепен бронзов загар крака, че беше трудно да откъснеш поглед. Чарли сведе поглед към собствената си рокля без презрамки и искрящи златисти сандали — само преди минути бе обожавала и двете — и се почувства като тийнейджърка, тръгнала на училищен бал.

— Стига си зяпала. — Джейк я хвана за ръката над лакътя и я завъртя.

— Видя ли го как флиртува с нея? — изсъска Чарли.

— Той се държи така с всички. Той е Марко.

— Тя го желае, знам, че го желае.

— Вероятно си права. Но каква според теб е вероятността още да не са спали?

Чарли се обърна да погледне Джейк. Защо тази възможност никога дори не й беше минавала през ума? Разбира се, че бяха — може би дори и сега спяха. Беше напълно логично. Би било почти безумно да смята иначе.

— Така ли мислиш?

Джейк въздъхна:

— Не знам. Бен казва, че на нея, изглежда, не й пука, че те двамата почти не правят секс.

Чарли знаеше, че Бенджи не е на „Уимбълдън“ заради началото на тренировъчния лагер, но Джейк й каза, че се чуват по FaceTime всеки ден. Джейк заминаваше за Маями при него другата седмица и щяха да разработят план за оповестяването на връзката си. Преди в Националната футболна лига беше имало само един гей, признал наклонностите си, и новината, че един от най-прочутите и успешни куотърбеци на всички времена има любовна връзка с друг мъж, щеше да предизвика медиен фурор. Чарли беше истински щастлива за Джейк — за двамата — но й призляваше дори само като си представеше с какво им предстоеше да се сблъскат тепърва.

— Къде е татко? — попита Чарли, като хвърли бърз поглед наоколо. — Ти не каза ли, че ще се срещне с нас тук?

— Да, говореше по телефона е Ейлийн, когато тръгнах. Би трябвало да пристигне всеки момент.

Чарли проследи погледа на Джейк към вратата, която водеше от наетата вила към огромната външна шатра, и видя един стажант от „Елит“ да води към тях дузина репортери и оператори.

— Готова ли си за това? — попита Джейк.

— Имам ли избор?

Джейк не отговори, а я поведе към зоната недалеч от бара от бяло лакирано дърво, където Марко и Наталия флиртуваха или се преструваха, че флиртуват, или каквото там правеха.

— Hola, прекрасна моя — поздрави той и се приведе да целуне Чарли нежно по устните. Всеки, който случайно видеше целувката, щеше да се закълне, че са сродни души.

— И тъъъъй — обади се Наталия, провлачвайки думата, за да й придаде напевно звучене. — Поздравления, че най-накрая стигна до финал.

Дори някой да долови сарказма, всички се престориха, че не са забелязали.

— Аз стигнах за пръв път до финалите на „Уимбълдън“ преди, колко, шест години? Да. Бях само на осемнайсет. Бебе. И оттогава спечелих четири Шлема. Сигурно изпитваш такова облекчение, че накрая успя дори с един. Започваше да става смущаващо, не?

Шокирана от безочието на Наталия, Чарли почти се засмя. Чувстваше Джейк до себе си и чуваше Тод в ухото си: Фокусирай се. Побеждавай. Разсейването е за неудачниците.

— Твърде жалко, че няма да спечелиш този. Може би следващия път — изсъска Наталия. Полугласно, така че само Чарли да я чуе. Взря се право в очите й, а после се обърна да си върви. Чарли загледа как група бизнесмени със заможен вид, събрали се в кръг, се отдръпнаха, за да й направят път във възторжен приветствен жест.

Над бара висеше редица от поставени един до друг плоски екрани. Тази вечер излъчваха големи мачове от миналото и някои забележителни моменти от предишните две седмици на „Уимбълдън“. Когато вдигна поглед, видя себе си как отбива удар над глава в мача си срещу Вероника.

Марко подсвирна:

— Това беше много добър изстрел. Помня го — каза той, като сложи ръка върху долната част на гърба й.

Приближи се един фотограф.

— От десетилетия не сме имали двойка, в която и двамата да са били на финали преди — каза той.

— Само почакайте, докато и двамата спечелим. — Марко затегна хватката си около кръста на Чарли и я притегли към себе си. Точно когато устните му се допряха до нейните, той я стисна за задника. Силно. И грубо. Тя изписка леко и се отдръпна, но после си спомни камерите, които записваха всичко. Точно зад тях стоеше баща й и гледаше всичко случващо се с неразгадаемо изражение.

— Не прави повече това — прошепна тя в ухото на Марко, но той просто се засмя.

— Ела тук, Чарли. Усмихни се за камерите.

Фотографите щракаха като луди, докато Чарли и Марко стояха хванати подръка, с огромни усмивки, допрели глави с гъсти, вълнисти, тъмни коси. Хрумна й, че не може да си спомни кога за последен път спаха заедно. Да бъдат виждани като двойка беше от взаимна полза и за двамата, но кога бе спряло всичкото флиртуване? Кога бяха престанали да се промъкват тайно до стаите си нощем и да си пращат мръснишки есемеси? Не се ли предполагаше една връзка, основаваща се на секса от време на време, да е поне забавна?

Щом снимките приключиха, Чарли се отправи към баща си.

— Ще ме изпратиш ли обратно до апартамента? — помоли тя.

— Значи си готова да си тръгнеш?

— Напълно. И би ми било много приятно, ако искаш да се разходиш с мен.

Господин Силвър кимна и Чарли забеляза, че е доволен, задето го е помолила. Тя прекоси шатрата и се извини, че прекъсва Джейк, докато той говореше с група други служители от агенцията.

— Добре ли си? — прошепна Джейк. — Няма дори час.

— Позирах за всички снимки и си изпих бутилката „Пелегрино“, а сега искам да прибера нервното си „аз“ вкъщи и да погледам телевизия, преди да си легна. Татко идва с мен.

— Добре. — Джейк я целуна по бузата. — Помни, тази вечер е като всяка друга вечер. Опитай се да изключиш и да се поотпуснеш, а после се придържай към рутината си. Готова си за този финал, Чарли. Знам, че си.

Чарли си пое рязко дъх. Финал. На „Уимбълдън“. Първият финал на турнир от Големия шлем в кариерата й щеше да се състои на другия ден.

— Не мога да повярвам, че първият ми финал е срещу нея.

Джейк хвърли поглед към Наталия, която се беше върнала при Марко. Беше кацнала на страничната облегалка на креслото му, където и бездруго минималистичната й рокля се набра и се вдигна толкова високо, та всички събрани можеха да се уверят, че носи черни дантелени прашки. Тя се смееше възхитено на нещо, което Марко бе казал.

— Не ли изключително странно, че и двамата спим с хора, които вероятно ще…?

Чарли вдигна ръка:

— Просто недей.

— Добре, няма. Но само да отбележа, че е свръхстранно.

— Невъобразимо.

— Лека, Чи. Ще се видим рано сутринта. — Джейк помаха на баща им, който търпеливо чакаше недалече от входа на шатрата.

Чарли дори не си направи труда да каже на Марко, че си тръгва, а той дори не хвърли поглед в нейната посока, когато тя хвана баща си под ръка и излезе на улицата.

— Наред ли е всичко? — попита баща й и Чарли долови, че той грижливо модулираше тона на гласа си, така че да звучи заинтересуван, но не и твърде настоятелен.

— Да, защо да не е? — Тя го последва към обградената от дървета улица с жилищни сгради, откъдето тръгнаха обратно към главната част на селцето.

— Просто защото ми се стори, че не се сбогува с Марко.

— Между мен и Марко е свършено — каза Чарли тихо. Не беше имала намерение да го казва, но в мига щом чу думите, те й се сториха правилни.

— Съжалявам, миличка — каза баща й: звучеше изненадващо искрен.

— Той дори още не знае — засмя се Чарли. — Мисля обаче, че спокойно мога да твърдя, че единственият, който ужасно ще се разстрои от това, е Тод. И може би служителите за връзките с обществеността в Женската тенис асоциация. Не мисля, че трябва да се тревожиш за чувствата на Марко.

Баща й я прегърна:

— Уверявам те, че каквито и неща да ме държат буден, чувствата на Марко Валехо не са сред тях.

Чарли се засмя:

— Сигурно си щастлив да чуеш, че смятам да го отрежа.

Господин Силвър спря и се обърна да я погледне.

— Пак ще го кажа: щастлив съм само ако ти си щастлива, Чарли. Знаеш това, нали? С Марко, с тениса, с всичко — само искам да си щастлива.

Чарли почувства как гърлото й започва да се стяга:

— Благодаря — успя да каже. — Винаги си ме учил на това. Съжалявам, че не успях да кажа същото. Държах се ужасно заради историята с Ейлийн.

— Не бих го нарекъл точно…

— Не, вярно е. Така беше. Държах се като незряла разглезена хлапачка, която не може да мисли за ничии други чувства, освен за своите. Дължа ти извинение.

Погледнаха се: в усмивката на баща й се долавяше тъга.

— Знам, че не е лесно, Чарли. През всичките тези години сме си само ние, а сега се появява друга жена. И не просто коя да е, а най-добрата приятелка на майка ти. Сигурно ти се струва… ужасно странно.

— Да. Но не и това да си намериш приятелка — толкова се радвам за това. Ейлийн просто възкресява толкова много спомени за онези ужасни дни точно след смъртта на мама, нали разбираш? И знам, че е откачено — говоря за онази лудост, заради която човек може да бъде вкаран в психиатрия — но, предполагам, винаги има някаква малка частица от мен, която си мисли, че мама може да се върне някой ден. И ако ти се ожениш отново, и то за Ейлийн, къде ще отиде мама?

— Знам точно за какво говориш, миличка. Тази откачена мисъл е отчасти причината, заради която почти не излизах на срещи и така и не се обвързах истински. Но постепенно започнах да мисля, че майка ти не би искала да остана застинал във времето, нещастен и сам. Не ме разбирай погрешно — ако аз починех пръв, щях да съм напълно доволен майка ти да остане целомъдрена и предана вдовица до края на живота си. Но тя беше по-добра. Преди да умре, ми повтори сигурно хиляда пъти, че иска да имам пълноценен живот. Да се влюбя отново. След уверението, че съм напълно готов да се грижа за теб и Джейк, това беше най-голямото й желание.

Прекосиха главната улица и тръгнаха надолу по една сляпа уличка към наетата си голяма градска къща. Господин Силвър отключи входната врата и веднага включи електрическия чайник.

— Иска ми се Ейлийн да започне да идва на турнирите — каза Чарли. — И не само местните, като в Калифорнийския университет. Ако иска тоест.

Господин Силвър я погледна:

— Мисля, че би й харесало — отвърна той; гласът леко му изневери. — Знам, че на мен ще ми хареса.

Чарли прекоси кухнята и прегърна баща си. Позволи си да се отпусне в прегръдката, като облегна глава на рамото му и вдъхна познатия му мирис. Стисна го колкото можеше по-силно и си помисли от колко отдавна не бяха правили това.

— Ще се качвам горе — каза тя, внезапно изтощена.

— Не искаш ли чай? Приготвих ти ментов, точно както го харесваш. — Той й подаде димяща керамична чаша.

— Ще го взема горе с мен. Благодаря, татко. Обичам те.

Той избърса плота с кърпа за съдове.

— И аз те обичам, захарче. Независимо какво ще стане утре, надявам се да знаеш колко се гордея с теб. Финалите на „Уимбълдън“… почти не мога да го проумея.

Чарли не се сдържа и се усмихна.

— О, и, Чарли? Преди лъжех.

Тя спря и се обърна:

— За какво?

— Наистина се радвам, че зарязваш Марко. Мисля, че е задник, който е напълно недостоен за дъщеря ми. Ето, казах го.

Чарли се засмя:

— Никога нямаше да се досетя.

— Е, трябва да ми признаеш, че ми прави чест, дето си държах устата затворена толкова дълго. Не е лесно за един баща. Един ден ще видиш. Но, да, той е… пълен тъпанар.

— Татко!

— Какво?

— Лека нощ…

Чарли влезе в спалнята, която беше обзаведена в приглушени нюанси на сиво и слонова кост, всичките много успокояващи и ненатрапчиви — като цяла Англия — и допи чая си. Преоблече се в потниче и пижамени шорти и точно се беше промъкнала под завивките, когато чу почукване на вратата си.

— Татко? Влез — обади се тя, облекчена, че все още не й се налагаше да остава насаме с мислите си. Как изобщо щеше да заспи в нощта преди финал на „Уимбълдън“? Или по-лошо, какво щеше да стане, ако не заспеше?

— Аз съм — показа се Джейк: изглеждаше особено елегантен в синия блейзър, с който беше облечен на партито. — Още не си заспала, нали?

— Не съм. Влизай, затвори вратата — каза тя. Той се стовари в края на леглото по същия начин, както когато бяха малки.

— Човек убивам за един „Амбиън“[2]. Дори не знам кога взимах за последен път, но помня, че беше направо фантастично.

Джейк я погледна.

— Какво? Очевидно се шегувам. — Тя го срита в ребрата изпод завивките.

— Татко ми каза за Марко. Буквално ме чакаше до входната врата. Вярно ли е?

— Да. Опитах се да си придавам вид, че се чувствам страхотно и съм напълно удовлетворена нещата да са небрежни и неофициални и да нямам никакви титли, и просто да карам нататък. Той явно е великолепен. Страхотен е в леглото. Той е мъжът, когото всички искат, включително и аз за много дълго време. Но освен това е и доста неприятен тъпанар, както изключително красноречиво се изрази татко. И макар, разбира се, части от това — от него — да са забавни, накрая винаги се чувствам като някой, който се преструва на хладнокръвен и небрежен. Каквато всъщност не съм.

— И мислиш, че това е зашеметяваща новина? Фактът, че не гориш от желание и удоволствие да си нечий резервен вариант?

— Донякъде.

— О, ами, надявам се, не възразяваш да го кажа, но това е чисто и просто идиотско.

— Кога си станал толкова склонен да съдиш хората?

— Не те съдя, Чарли.

— Разбира се, че ме съдиш. Ти си ми брат, това ти е работата.

— Добре, чудесно, съдя те. Но за глупаво, а не за развратно държание. Мислех, че малката ти забивка със Зийк Лейтън е едва ли не най-страхотното нещо на света, помниш ли? Това е добро забавление. Никакви очаквания, всички са на една вълна, еднократна секси лудория. Добре изиграна. Но цялото това нещо с Марко просто не ми допадаше още от началото. Ти просто не си такова момиче.

— Това ли е моментът, в който трябва да посоча, че двамата с Тод на практика ме пробутахте на Марко в името на „отражението върху обществеността“? Искам да кажа, нека наричаме нещата с истинските им имена.

— Нищо подобно! Тод те пробута! Аз се съгласих, че е добра стратегия, едва когато ми се стори, че си доволна от това и се забавляваш с него. Но сега виждам защо цялата тази „връзка без особено обвързване“ не е толкова фантастична и напълно те подкрепям, че го зарязваш.

Чарли протегна ръце над главата си, облекчена, че започва да изпитва умора.

— Ами ти? Как е Бенджи? Искам да кажа, Бен?

Лицето на Джейк беше скрито в тъмнината, но Чарли долови усмивката в думите му:

— Страхотен е, Чи. Наистина, наистина невероятен. Ние… Обсъждаме да заживеем заедно.

Във всяка друга вечер Чарли щеше рязко да седне в леглото, да изтича да светне лампите и да настоява за още информация. Брат й никога преди не беше обявявал нещо дори доближаващо се до такава степен на обвързаност. По някаква причина обаче тази вечер й се стори като най-естественото нещо на света да чуе Джейк да говори за бъдещето си с мъжа, когото обича. Тя каза:

— Наистина ли? Това е страхотно, Джейк. Как ще стане? Очевидно ще трябва да заминеш за Маями.

— Да. Още няма нищо конкретно, но щом той официално се оттегли и безумието затихне, вероятно ще се нанеса в жилището му на Палм Айлънд. Мога да работя и извън офиса на „Елит Мениджмънт“, а и така или иначе пътувам с теб толкова много, че наистина няма причина да се налага да бъда постоянно в Ню Йорк. Така че приблизително това е планът.

— Звучи страхотно, Джейк. Наистина. Никога не съм те виждала такъв преди.

— Нито аз. Той е просто… не знам как да го опиша.

— Обичаш го. Чисто и просто. Нищо друго всъщност няма значение.

Замълчаха за момент.

— Ще те оставя да поспиш. — Джейк тежко се надигна.

В тъмнината Чарли различаваше само сянката му, но въпреки това се усмихна:

— Дори не ти завиждам, че се уреди със съпруга, децата и къщичката с бяла дървена ограда преди мен — каза тя.

— Завиждаш и още как. — Джейк се надвеси да я целуне по бузата. — Но мога да го преживея.

— Да, прав си. Завиждам ти. Но и съм толкова щастлива за теб. Само не ме карай да нося шаферска рокля на сватбата, става ли? Това ще е прекалено.

— Дадено.

— Лека, Джейки.

Той отвори вратата и вътре нахлу светлина от коридора.

— Хей, Чи? Само още едно нещо. Наритай задника на онази кучка утре.

Вместо да изпита безпокойство и нервност както всеки път, когато някой спомене Наталия, Чарли се засмя. После се отпусна с наслада в прохладните чаршафи и се отдаде на мисълта за щастието на Джейк; скоро се унесе в дълбок сън без сънища.

[1] Приятел (исп.). — Б.пр. ↑

[2] Успокоително, използвано основно за лечение на безсъние. — Б.ред. ↑

21
Време за старт

Финалите, Централен корт

юни 2016

В деня на финалите Чарли спази ритуала си и си взе за обяд сьомга на грил и зеленчуци. Един по един близките й и хората от екипа й даваха съвети, докато седяха на масата в наетия апартамент в Уимбълдън Вилидж.

Тод: „Ти задаваш темпото. Напираш към мрежата. Никакъв страх. Овладей този мач. Това е шансът ти да докажеш на целия свят, че имаш каквото е нужно, така че не го прецаквай!“.

Джейк: „Играй собствената си игра. Не позволявай на Наталия да овладее мислите ти. Шансът е на твоя страна, Чарли“.

Дан: „Стигна чак до върха и това е последното препятствие. Можеш да се справиш!“.

Баща й: „Това е шанс, какъвто получаваш веднъж в живота, и ти сама успя да направиш така, че да се случи. Майка ти щеше да се гордее с теб и аз също се гордея“.

След като се нахраниха, Тод вкара всички в дневната да гледат записите от предишни финали на „Уимбълдън“, които беше събрал. Заедно гледаха колосални провали, докато Тод предупреждаваше: „Не допускай това да си ти“, и триумфални неочаквани обрати, където той постоянно повтаряше: „Това е целта“, докато размахваше настойчиво ръце.

Сега, няколко часа по-късно, Чарли избърса ручейче пот от веждата си с бялата предпазна лента на китката, украсена с единствен изящен аметист — зодиакалният камък на майка й. Внимаваше да не отрива камъка близо до лицето си, но всеки път, след като изтриеше потта, го притискаше към устните си. Това беше нов ритуал, един вид оксиморон в света на тениса, но помагаше на Чарли да остане спокойна и съсредоточена. Овладяна.

Почти й се струваше, че е излязла от тялото си, докато вървеше към Централния корт и по време на представянията след това, но докато започнаха загряващите обиколки и двете с Наталия вече можеха наистина да започнат да удрят топката, трупаната с десетилетия мускулна памет се задейства. Чарли мигновено поде гладките си, овладени удари. След загряването, когато имаха три минути да седнат и да се подготвят за старта на играта, Чарли почувства как Наталия я гледаше на кръв от отсрещната страна на мрежата. Медиите, Женската тенис асоциация и феновете навсякъде бяха полудели заради този финал, който беше истинска златна мина по отношение на маркетинга и рекламата. Двете жени имаха рекламни договори на обща стойност от милиони, бяха украсявали кориците на модни и спортни списания, и двете излизаха с прочути спортисти, всеки от тях — на върха в съответния си спорт, и всяка беше, поне според пресата, „прелестна по свой собствен начин“. Едно задъхано заглавие беше нарекло финала „Битката на красавиците“, друго гласеше „Студената война се разгорещява на Централния корт“. Ето я Чарли, невзрачната типична американка с вълнистата тъмна коса, мускулести крака и непринудената усмивка, изправена в двубой срещу Наталия, слабата, сексапилна, руса ледена кралица с напереност във всяка стъпка и надменно държание, заради което хората обожаваха да я мразят. Ако Чарли успееше да се добере до победата, това щеше да е първата й титла от турнир за Големия шлем. Наталия беше спечелила четири такива — две Открити първенства на САЩ и две на Австралия — но това щеше да е първата й титла от „Уимбълдън“? Кой я иска повече?, постоянно се питаха помежду си коментаторите. Всички бяха единодушни, че двете бяха почти с равни шансове — Наталия явно превъзхождаше Чарли в изпълнението на сервисите и добрата физическа форма като цяло, но с изключение на „Ролан Гарос“ играта на Чарли при мрежата беше безупречна напоследък, а бекхендът й беше най-добрият от тези на всички състезателки. Залогът бяха титлата от „Уимбълдън“ и 2,7 милиона долара, и напрежението и възбудата, царящи на Централния корт, бяха осезаеми.

Чарли огледа набързо Кралската ложа: Елтън Джон и Дейвид Фърниш, Ана Уинтур, Брадли Купър. После се обърна да огледа ложата за гости на играчите. Само на „Уимбълдън“ двама противници деляха обща ложа за гости. Отляво седяха родителите на Наталия, треньорът й, физиотерапевтът, спаринг-партньорът, фризьорът и гримьорът й, и две нейни приятелки рускини. Бенджи го нямаше никакъв, но Чарли знаеше от Джейк, че не е могъл да се измъкне: „Долфинс“ току-що бяха ангажирали нов куотърбек и Бенджи помагаше в тренирането му. До близките на Наталия Чарли видя собствения си антураж да я гледа напрегнато. Тод, Джейк и баща й седяха на първия ред в ложата и когато уловиха погледа й, всички помахаха така, сякаш бяха репетирали хореографията на изпълнението. Зад тях Пайпър и Ронин седяха на първите две места на пътеката. Пайпър вдигна окуражително палци и й изпрати въздушна целувка. На третото място седеше Дан. Изглеждаше елегантен в памучен панталон и риза с копчета на яката и бъбреше оживено с Ронин, докато чакаха играта да започне.

Дан я беше чакал в кухнята по-рано същия ден, изкъпан, издокаран и готов за тръгване. Докато вървяха към корта, й беше подал лентата за ръка с аметиста и тя трябваше да притисне ръце отстрани до тялото си, за да се сдържи да не го прегърне. Освен това й беше показал шапките, които бе помолил „Найки“ да изработят за гостите в нейната половина от ложата: напълно бели с едва забележима бяла завъртулка отзад и решително недискретен надпис „Подкрепете Силвър“, отпечатан с огромни черни букви отпред. Абсолютно всички в антуража на Чарли носеха такива, с изключение на онзи, който седеше навъсено от лявата страна на Дан: Марко. Почти всеки път щом Чарли надзърнеше крадешком към него, Марко беше забил поглед в телефона си или оглеждаше публиката, за да се увери, че хората го разпознават. Веднъж дори беше затворил очи. Няма да чакам и ден повече, помисли си тя, докато излизаше на корта, преди да изпълни първия сервис. Ще сложа край тази вечер.

Един от най-големите страхове на Чарли беше не просто да загуби, а да изгуби толкова сериозно, че първият сет — или, представяше си тя с потръпване, целия мач — да е пълна катастрофа. Нямаше да си отдъхне истински, докато не запишеше поне един спечелен гейм на таблото за резултата. Успя, удържайки с лекота сервиса си, и поведе в първия сет, 1:0. До края на сета всяка от тенисистките печелеше гейма, в който сервира, до резултат 6:5 за Чарли, когато Наталия спечели следващия гейм и се стигна до тайбрек. В тайбрека Наталия получи сериозна преднина с 5:1, но Чарли се пребори и го спечели от ас, и взе първия сет, 7:6. Когато вдигна тържествуващо юмруци във въздуха и едва не рухна на тревата, Чарли почувства как публиката ликува с нея. Можеше да усети желанието им да победи и за първи път през този ден се почувства сигурна, че ще спечели.

Вторият сет беше изтощителен, но далеч не толкова протяжен като първия. Наталия отрано направи пробив в сервиса й и макар Чарли в отговор да успя да направи пробив в нейния, това наложи странно неудобно темпо в продължение на следващите няколко гейма. Вятърът леко се беше усилил, правейки отскачанията на топките по-малко предсказуеми, а температурата сякаш беше паднала с няколко градуса само за минути. По време на една размяна на местата до очертанията на корта се появиха групичка деца от онези, които носеха топките, в нови екипи, за да подготвят нещата за евентуален дъжд: щяха бързо да разгънат специално пригодено покривало, за да опазят сух тревния корт, и, ако е необходимо, да се заемат със затварянето на прословутия покрив на Централния корт. И за двете това разсейване беше толкова голямо, че играта им явно пострада: Чарли не можа да вкара приличен първи сервис; Наталия допусна твърде много лесни непредизвикани грешки. И двете бързо се съвзеха с поредица от силни печеливши удари до последния гейм от сета. Чарли буквално го подари при равен резултат 40:40 с две зашеметяващи поредни двойни грешки. Публиката изстена. Тя не можеше да погледне към ложата си. Наталия спечели втория сет, 7:5.

След като загуби втория сет, Чарли седна в стола си отстрани на корта и задиша дълбоко. Не се паникьосваше, но беше ядосана на себе си. Бяха изминали вече почти два часа и тя се гордееше, че все още се чувства силна и изпълнена с енергия, без отвратителните приливи на адреналин, които бяха завладели последните й мачове. Но сега предстоеше цял сет. Хубавото беше, че, с изключение на двойните грешки, Чарли беше играла прекрасно. Всъщност Наталия беше тази, която, макар и да успя да изтръгне победата във втория сет, изглеждаше ядосана и раздразнена. Чарли я видя как оглежда дръжката на ракетата и се мъчи да развие ново руло с прикрепваща лента, което се опитваше да отвори със зъби. Раздразнението на Наталия ставаше все по-очевидно с всеки миг, докато хапеше, дъвчеше и мушкаше опаковката, и Чарли не можеше да отмести поглед. Несъмнено Наталия имаше в сака си шест напълно еднакви ракети с прясно увита лента за захващане, но по някаква причина продължаваше да се бори с онази в ръката си. Когато страничният рефер обяви времето на началото и от жените се очакваше да започнат третия и последен сет, Наталия запрати ракетата си толкова силно в страничния корт, че тя откърти малък чим пръст и трева и остави дупка. Технически можеше да бъде порицана за неспортсменско поведение, но служителите несъмнено бяха предпазливи с налагането на наказания по време на финал на турнир от Големия шлем. Чарли заподскача леко на пръсти и се оттегли странично покрай очертанията на корта, за да отдъхне, докато чакаше противничката си, която най-накрая беше измъкнала нова ракета от сака си. Внезапна вълна надежда нахлу в Чарли, докато притискаше аметиста към устните си. Беше очевидно, че Наталия започваше да рухва. Време бе Чарли да се хвърли в атака.

Двете продължиха да печелят геймовете, в които сервираха, а после се стигна до взаимен пробив, което доведе резултата до 4:4. Чарли усети как за миг я прободе паника, когато Наталия взе преднина, извеждайки резултата до 5:4 с последователни успешни удари, но със следващия си сервис успя да изравни. След като отново продължиха да си разменят успешни сервиси, жените стигнаха до равенство 6:6. Тод й беше набил в главата опасността от твърде ранното „затваряне“ в третия сет: системата за изчисляване на резултата на „Уимбълдън“ не допускаше точка от тайбрек в третия сет, затова Чарли трябваше да победи с два пълни гейма, независимо колко време щеше да отнеме. Докато седеше отстрани до корта, опитвайки се да забави дишането си след два особено тежки и изтощителни гейма, Чарли се опита да не си спомня предупреждението на Тод: Не оставяй нещата да се проточат в третия сет. Във форма си, но си се възстановила само преди година. А рекордът на Наталия по дълги мачове е материал за шибани легенди. Часовникът на корта вече отмерваше три часа и шест минути: продължителност, достойна да влезе в историята на „Уимбълдън“, знаеше Чарли, и категорично най-дългият мач от професионалната й кариера. Краката й започваха да се схващат, макар и не ужасно, и беше по-запъхтяна, отколкото й се искаше, но предвид обстоятелствата се чувстваше добре. Играеше абсолютно най-добрия си тенис. Независимо какво се случеше, можеше да се гордее с играта си.

Когато реферът ги повика да излязат на корта, Чарли скочи на крака по-енергично, отколкото се чувстваше, изпълни леко упражнение с подтичване до стола, за да отпусне сухожилията си. Хвърли поглед нагоре към ложата за близките на играчите и видя Дан на крака, със свити около устата ръце да крещи името й, докато ордите от сдържани, вежливи запалянковци, които седяха около него, го наблюдаваха, в еднаква степен развеселено и неодобрително, когато усети Наталия да се промъква странично до нея.

— Виждаш ли гаджето си там горе? — попита Наталия, така че да я чуе само Чарли.

Един бърз поглед към ложата показа Марко, който седеше спокойно и мълчаливо и наблюдаваше Чарли и Наталия.

— Марко ли? — попита Чарли, по-скоро от изненада, задето Наталия й говореше, отколкото от истински интерес за водене на разговор. Това бяха първите думи, които двете си бяха разменили, откакто излязоха на корта.

— Да. Нашият Марко. Просто исках да ти благодаря, че ми го зае снощи — каза Наталия: по лицето й бавно се разля усмивка.

— Госпожице Силвър и госпожице Иванов, моля, заемете местата си на корта. Играта ще започне сега.

Чарли беше зашеметена. Наталия имаше дързостта да се опита да я раздразни и разконцентрира само броени точки преди края на епичния им мач. Нашият Марко.

Преди да затича към очертанията на корта, Наталия бързо се приведе към Чарли още веднъж и прошепна дрезгаво:

— Със сигурност не е нужно да ти казвам това, но той беше добър в леглото. Искам да кажа, наистина добър.

— Госпожице Иванов? Госпожице Силвър? — повика ги въпросително реферът.

Докато Чарли вървеше към своята част от корта, в главата й потрепна видение — Наталия, гола, кръжаща над Марко.

Единствено чувството от собствените й нокти, забиващи се дълбоко в дланите й, я върна обратно в настоящето.

Съсредоточи се!, изкрещя си наум Чарли. Това е Финалът. На. „Уимбълдън“. Така или иначе смяташе да скъсаш с него. Тя може би лъже само за да те вбеси. Дори не го харесваш, така че не се проваляй на финала на „Уимбълдън“ заради него! Съсредоточи се. Съсредоточи се. Съсредоточи се!

Опря пръстите на краката си директно в очертанията на корта, подхвърли топката три пъти и я изпрати във въздуха. Съвършено хвърляне, помисли си Чарли, докато се устремяваше с цялото си тяло нагоре, за да атакува топката в най-високата й точка. Тя прелетя през мрежата и се заби в далечния ъгъл на линията на сервиса, където Наталия се опита да я достигне с ракетата, но успя само да я запрати с бясна скорост в алеята.

15:0, Чарли.

Следващият сервис на Чарли също беше перфектен и се приземи право в средата на мрежата. Ретурът на Наталия беше по-слаб от обичайното и Чарли побърза да се възползва от него, за да запрати печеливш удар през корта.

30:0.

Наталия се наведе да си оправи чорапите и предостави на Чарли — и на цялата публика — изглед към съвършения си задник. Чарли не можа да се сдържи: хвърли поглед към Марко и го хвана да зяпа право натам. Когато Наталия би сервис за следващата точка, Чарли удари несполучливо топката с рамката на ракетата, вместо с главата.

Мразя я, помисли си Чарли, усещайки как прилив на гняв и адреналин се надига от стомаха към гърлото й. Мразя я, мразя я, мразя я.

Чарли изгуби следващата точка. Спечели една къса топка, като отбеляза отличен изстрел към мрежата, но после обърка един лесен смаш над глава и пропусна линията на сервиса с поне трийсет сантиметра.

30:30.

Нещо в пропускането на последния изстрел разтърси Чарли по начин, който не беше изпитвала през последните три часа.

Ако продължаваше така, щеше да изгуби мача — целия турнир — заради неетична противничка и мъж, когото дори не харесваше. А ако това станеше, нямаше да има кого да обвинява, освен себе си. Няма да стане, каза си Чарли, докато изпълняваше сечен бекхенд и гледаше как Наталия се хвърли забързано да го достигне.

В продължение на следващите четири точки Чарли игра най-добрия тенис в живота си. Фокусът на вниманието й беше с точността на лазерен лъч, ударите и движенията й с краката — безупречни. Отхвърли мислите за Наталия и Марко, и мускулните спазми, и усещането за задъхване, и се застави да вложи цялата си енергия. Никоя топка не беше твърде бърза или твърде далечна за достигане, никакви опити за пестене на усилия не бяха приемливи: влагаше във всяка точка сто процента от усилията и силата си. Наталия също играеше прекрасно. И двете жени тичаха и се плъзгаха, и се протягаха в зрелище от несравнима издръжливост и решителност, и публиката ръкопляскаше в израз на възбуденото си одобрение.

Въпреки всичко Наталия пречупи Чарли, спечели гейма и доведе резултата до 7:6. Правилата изискваха играчите да разменят местата си за нечетните геймове. Чарли беше толкова фокусирана върху мисълта колко важен беше следващият гейм, че не забеляза, че Наталия идваше към нея.

Когато се срещнаха пред стола на главния рефер, Наталия умишлено издаде рамо и се блъсна в Чарли — постаравайки се усилено да направи така, че да изглежда като случайност. В един миг в главата на Чарли изникна мисъл.

— Наталия? — попита Чарли тихо, стараейки се никой да не чуе, без да движи уста, така че никой, който гледа по телевизията, да не може да разчете думите по устните й.

— Ммм?

— Ти също трябва да знаеш нещо. За Бенджи.

Наталия срещна погледа й. Чарли моментално забеляза, че съперничката й нямаше представа какво се готви да каже тя.

— Какво?

Чарли отвори уста и затърси идеалния начин да съобщи съкрушителната изненадваща новина, която така отчаяно искаше да сподели, но не излезе нищо.

— Чакам.

— Дами? Моля, заемете местата си — каза реферът с ръка върху микрофона.

Сцената от лодката преди две седмици изникна в ума й: Бенджи и Джейк, и двамата красиви и голи до кръста, спящи кротко един до друг. Чарли можеше да си представи очевидната радост и щастие на Бенджи така ясно, все едно беше застанал пред нея.

Наталия се приведе толкова плътно към нея, че Чарли можеше да почувства дъха й. Бяха еднакво високи и носовете им почти се докосваха.

— Споменах ли, че Марко каза, че имам най-хубавия задник, който е виждал някога? Не? Ще се изненадаш колко често чувам това — каза Наталия и със смях тръсна конската си опашка.

Рускинята й обърна гръб и в този момент Чарли си спомни какво беше чувството да спечели Чарлстън, когато би сервис, преди съперничката й да е готова. Представи си какво щеше да каже баща й, ако знаеше до каква тактика беше прибягнала; какво щеше да си помисли майка й за жената, в която тя се беше превърнала. Най-вече обаче мислеше за Джейк и как щеше да се отрази на връзката му разгласяването й по цял свят преди двамата с Бенджи да са готови.

— Късмет — каза Чарли, защото само това й хрумна да каже. Щеше да спечели или изгуби тази точка въз основа на много фактори, но предаването на доверието на Джейк нямаше да бъде един от тях.

Наталия завъртя очи и се върна до очертанията на корта. Направи няколко подскока ту на една, ту на друга страна, при които конската й опашка и полата й очарователно се повдигнаха няколко пъти.

Чарли гледаше как Наталия протегна ракетата си към най-близкото от момчетата, които разнасяха топките, и му се ухили, когато той постави две топки върху кордажа. Наталия прибра едната под полата си, приближи се до очертанията на корта и зае позиция. Чарли подскачаше на пръсти, готова да посрещне сервиса, но въпреки че беше готова, първият удар на Наталия уцели ъгъла на мрежата и Чарли дори не се доближи. Взе следващата точка, като изпълни перфектен лоб над главата на Наталия, където той се удари в задния край на линията на сервиса, но после рускинята спечели следващите две. 40:15. Чарли почти чу как телевизионните коментатори съобщават на публиката си на десетки езици по целия свят, че това е мач пойнт за Наталия. Турнирна точка. Чарли вече знаеше предсказуемото заглавие, ако изгубеше: „Още едно сребро за Силвър“.

Напълни дробовете си с въздух и издиша бавно, чувствайки как раменете й се смъкват, а погледът й става овладян. Върна сервиса на Наталия съвършено и след това изпълни форхенд и бекхенд. И двата бяха безупречни, понесоха се силно и бързо през мрежата и стигнаха точно където искаше. Бързо стигна до мрежата, където се чувстваше уверена, и заби отлично дълбоко воле, посрещайки бекхенда на Наталия. За съвсем кратък миг Чарли спря да се възхити на собствения си изстрел — беше допрял линията и за Наталия щеше да е много трудно да изпълни добър ретур, — но след частица от секундата ретурът й прелетя над мрежата с изненадваща сила и Чарли се хвърли към топката. Ракетата й дори не се допря до нея. Обърна се точно навреме да я види как се приземява зад нея, на инч-два в очертанията на корта, впечатляващ и категоричен уинър.

Наталия рухна на земята. Реферът обяви победата, първата на госпожица Иванов, под съпровод на гръмки аплодисменти. Цялата публика на Централния корт стана на крака, поздравявайки и двете жени на сигурно един от най-вълнуващите финали в историята на „Уимбълдън“. Камерите по страничните линии щракаха бясно. Различните служители започнаха да подготвят представянето на победителката. Когато хвърли поглед към ложата за близките на играчите, Чарли видя как приятелите на Наталия се прегръщат. Джейк и баща й изглеждаха съкрушени. Тод беше заровил ръце в косата си. Марко се поклони на двете момичета. Пайпър и Ронин стояха и ръкопляскаха вежливо. Само Дан, изглежда, се гордееше с Чарли и със силата на волята си я призоваваше да го погледне. Когато улови погледа му, той посочи към нея и изрече само с устни: „Изигра страхотен мач“.

Последва вълна на осъзнаване, почти сякаш Чарли бе проумяла чак в този момент: беше свършило и тя беше изгубила. Разочарованието, което последва, беше бързо и пробождащо, и въпреки това можеше да си тръгне от Централния корт с изпънати рамене и високо вдигната глава. Беше играла честно. Беше играла почтено. Не достатъчно добре, за да спечели Шлем все още не, засега. Но беше достатъчно добре, за да покаже среден пръст на обсипаните с блестящи кристали спортни сутиени и непочтените противници, неверните гаджета и грубите, агресивни треньори, и всички други неприятни неща, на които бе позволила да проникват и да я тровят толкова дълго. Беше достатъчно добре, за да сложи край на всичко това.

Чарли изтърпя интервютата след мача на висота и с достойнство, като често спираше, за да благодари на семейството и екипа си и да поздрави Наталия за заслужено спечеления турнир. Вдигна високо трофея за второто място, помаха за благодарност на публиката и си тръгна от корта бързо, за да може Наталия да се наслади на своя миг. Чарли се беше раздала стопроцентово и макар че беше допуснала някои грешки с двойните фалове — а кой нямаше по една-две грешки в рекорден финал? — се бе представила възможно най-добре. Наталия просто беше играла по-добре. Заслужаваше да спечели. Това ни най-малко не притъпяваше разочарованието на Чарли, но този път то не беше смесено със съжаление, гняв или съмнения във възможностите й. Независимо дали се дължеше на адреналина, или на облекчението, или на бушуващите ендорфини, Чарли не изпитваше болка, докато вървеше към съблекалнята — никакви мускулни болки, нито тъпа болка като от натъртване, никакво остатъчно неудобство от предишните й травми. Всичко това щеше да дойде, разбира се. Невъзможно беше да поставиш рекорд за продължителност на финален мач от „Уимбълдън“, без да заплатиш цената, но в този момент тя се чувстваше странно умиротворена: беше се състезавала на най-високо ниво, беше вложила в мача цялата си енергия и способности, и не беше прибягнала до отблъскващо поведение, за да получи предимство. За пръв път от толкова време, че дори не помнеше колко отдавна е било, Чарли нямаше нищо, за което да се извинява.

Може би беше от оживлението в Залата на шампионите, или от изтощението, което започваше да се разлива в тялото й, но Чарли почти не усети как огромна длан се уви около горната част на ръката й, докато ръката не затегна хватката си толкова силно, че почти изписка от болка. Стресната, тя се извъртя рязко и видя Тод да се взира в нея с изражение на неподправена омраза.

— Какво, мътните го взели, направи там? — изрече той със съскащ шепот, толкова силен, че навсякъде наоколо мигновено се възцари тишина.

Чарли беше толкова шокирана, че не каза и дума.

— Чуваш ли ме? Ехо? Ехо, на теб говоря, същата, която се издъни на „Уимбълдън“? Искаш ли да обясниш как която и да е тенисистка с ума си би могла да пропилее на вятъра цял сет чрез двойни грешки? Моля те, изложи ми блестящия си, гениален анализ, защото абсолютно не мога да го проумея, мамка му.

Всеки от служителите, страничните рефери, треньорите или журналистите, който не беше чул първата част от гневния изблик на Тод, сега вече го забеляза. Във фоайето цареше такава пълна тишина, че Чарли се запита дали публиката на корта можеше да чуе Тод. И въпреки това беше толкова изненадана, че не можеше да продума, не можеше дори да го помоли да пусне ръката й, която бе стиснал смущаващо силно.

— Не една, а две двойни грешки! Какво, пак ли си пушила трева преди мача? Или си се чукала с гаджето? Какво беше, Силвър? Защото, да ме убият, не мога да проумея какво, по дяволите, стана там.

Гласът на Дан най-сетне я извади рязко от шока.

— Пусни й ръката — изръмжа той, достатъчно тихо, за да го чуят само тя и Тод, но с остра нотка, която накара и двамата да вдигнат поглед.

— Измитай се оттук, мамка ти, не говоря на теб — каза Тод. Пусна ръката на Чарли, но приближи лице още по-плътно до нейното.

Дан се хвърли върху него, ръката му се сключи върху рамото на Тод. Някъде зад гърба си Чарли чу как другите ахват, когато си направиха същия извод: щеше да има сбиване. Чарли бързо се обърна към Дан и му отправи поглед, който казваше: Благодаря ти, но аз ще се справя. Дан се поколеба за момент, но се дръпна няколко крачки назад.

— Смятах да го направя насаме, но тъй като, изглежда, предпочиташ да изнасяш представления, нека приключим с това сега. Тод, благодаря ти за времето и опитността, но повече няма да имам нужда от услугите ти.

За частица от секундата Тод замръзна с увиснали отпуснато ръце и зяпнала уста. После облиза устни веднъж, два пъти, три пъти и се озъби:

— Да бе, да. Имаш късмет, че изобщо се съгласих да те тренирам. Не можеш да ме уволниш.

— Току-що го направих — каза Чарли.

— Върви да си вземеш душ и ме чакай в залата за почивка. Имаме да обсъдим много неща. Първо в списъка е лайняното ти поведение.

— Опитах се да бъда вежлива, но не съм сигурна как иначе да го кажа. Уволнен си. Край. Не остана нищо, което да си казваме. Нито сега, нито когато и да било. — Чарли се обърна към малката тълпа от хора, които се бяха събрали да слушат, докато в същото време се преструваха, че изобщо не ги интересува. — Можете спокойно да разнесете вестта: уволних Тод Фелтнър. И се насладих на всяка минута от това.

22
Пълзене, умоляване, увещаване и подкупи

Ню Йорк Сити

август 2016

Загърната в халат за баня, с увита около главата хавлиена кърпа, Чарли надникна през телескопа върху перваза на прозореца в хотелския си апартамент. От двайсетия етаж короните на дърветата се скупчваха и правеха Сентрал Парк да изглежда като непрекъснато зелено поле, само с малки кръпки вода и миниатюрни като мравки хора, които преминаваха през него на велосипеди, разхождайки се бавно или във файтони. Всеки ден през последните две седмици Чарли гледаше как слънцето хвърля недвусмислено летни сенки по дърветата. Който твърдеше, че в Ню Йорк няма нищо пасторално, явно никога не беше отсядал в разгара на лятото в мезонет в „Риц-Карлтън“ с изглед към парка.

Почукване на вратата я накара да хвърли поглед към часовника. Почти осем сутринта. Отиде тихо до вратата, погледна през шпионката и я отвори.

— Помислих, че е закуската! — възкликна Чарли и се хвърли да прегърне Пайпър, която стоеше в хотелското антре и изглеждаше леко разрошена, но все още бляскава в джинси с широки крачоли и прибрана вътре копринена риза с копчета на яката. Вълнистата й коса беше прихваната назад от грамадни слънчеви очила.

— Оооо, това значи ли, че си поръчала нещо? Умирам от глад. — Пайпър целуна Чарли по бузата и се провря право покрай нея, без да забележи, че гигантската й чанта удари Чарли право в гърдите.

— Да, и имам много, така че извади късмет. Влизай — каза Чарли, макар че Пайпър вече беше пуснала чантата си в мраморното фоайе на апартамента и се бе насочила право към панорамните прозорци.

— Забележително — заяви тя, като хвърли поглед към парка за секунда, преди да извърти телескопа в посока на най-близката многоетажна сграда. — Видя ли вече някой гол човек?

— Не мога да повярвам, че доброволно си взела късен нощен полет само заради мен. Чакай, ела тук. Дай да видя пръстена!

Пайпър вдигна лявата си ръка и сви рамене:

— Спряхме се на обикновени златни халки просто защото това вбеси майка ми. Не е ли нелепо?

— Да, абсолютно. Но да избягаш и да се омъжиш тайно също е нелепо, а това не те спря.

Пайпър я погледна право в очите:

— Мразиш ли ме? Знаеш, че го направихме само защото не можехме да понасяме семействата си. Представата как майките ни ще обмислят меню за някакъв отвратителен обяд на маса за всичките си приятели… — Тя потръпна. — Просто не можехме. Но знаеш, че ми липсваше присъствието ти, нали?

Чарли се усмихна:

— Знам. Бях съкрушена, че няма да нося дълга до пода рокля в прашно розово. А как само съжалявам, че не трябваше да пиша реч и да търся в Google „шеги за сватбени наздравици“. Беше съкрушаващо, наистина.

— Да, като представиш нещата по този начин, определено си ми длъжница. Аз съм щастливо омъжена и на път към лозе в Южна Америка, а двете така и не успяхме да проведем дори един разговор за високи прически или стриптийзьори, облечени като полицаи. Всички спечелиха.

— Къде е Ронин?

— Вероятно вече е заспал. Отиде да ни регистрира. На четиринайсетия етаж, мисля? Няма такава гледка, това е сигурно. Запазено е изключително за играчи, поставени под номер две в световната ранглиста.

Чарли се засмя.

Пайпър се тръсна на дивана в дневната. Взе сгънат брой на Page Six от масичката за кафе и го вдигна да го види Чарли.

— Моля те, кажи ми, че не четеш това.

— Разбира се, че чета. Но, честно, наистина не ми пука. — Нюйоркските вестници бяха пощурели, отразявайки съвместните лудории на Марко и Наталия из целия град. Само през последните няколко дни, след като всеки от двамата беше отстранен в полуфиналите, ги бяха снимали в ресторанти, магазини, нощни клубове и дори в тузарски бутик за сексиграчки в Долен Ист Сайд. От снимките изглеждаше, сякаш по цял ден не правеха нищо, освен да харчат пари, да се натискат и да се опипват, но Чарли можеше твърде лесно да си представи реалността зад камерите.

Пайпър измъкна запушалката на бутилка вода „Фиджи“ и отпи дълга глътка.

— Нервна ли си?

— Може да се каже.

— „Артър Аш“, най-гледаното време, финалът при жените. Доста голяма сцена — каза Пайпър, като попи устните си с пръст. — Най-голямата всъщност.

Сърцето на Чарли започна да бие малко по-бързо.

— Почти не мота да повярвам, че се случва.

На вратата се почука в същия момент, когато телефонът на Чарли звънна.

— Това сигурно е закуската. Може ли само да я вземеш и да подпишеш сметката? — обърна се тя към Пайпър, докато прокарваше бързо пръст по екранчето, за да приеме обаждането. — Ало?

— Как се чувстваш? — Гласът на Джейк достигна до нея по линията в забързан изблик: паникьосан, възбуден, възторжен.

— Държа се. Пайпър току-що дойде. Къде си?

— На път съм към Флъшинг Медоус да се срещна с хората от „Америкън Експрес“. Трябва да уточним кой ще седи в ложата ти довечера и кой ще е в тяхната свита.

— Чарли! Имаш посетител! — провикна се Пайпър. От тона на гласа й Чарли разбра, че не става дума за доставка на храна. Миг след това чу смеха на Дан.

— Джейк? Ще ти се обадя ей сега. — Чарли изключи телефона, докато той протестираше, и почувства леко пробождане на вина, но в мига щом видя Дан, облечен за тренировка, с преметнат през рамо сак с ракети, моментално забрави за брат си.

— Здрасти — каза той; гласът му не разкриваше нищо. — Аз, ъъ, не бях наясно, че имаш компания.

— Едва ли мога да мина за „компания“, Дан — каза Пайпър.

На вратата на хотелския апартамент отново се позвъни.

— Това трябва да е храната — каза Чарли.

Дан й хвърли бърза усмивка.

— Защо не схващам това? — попита Пайпър, като местеше поглед между двамата.

В мига щом тя изчезна във фоайето Дан прекоси стаята, отиде до Чарли и я притегли в прегръдка. Тениската му с логото на Откритото първенство на САЩ миришеше на прах за пране, дезодорант и слънцезащитен лосион. Усещането да сгуши буза в топлия му врат бе толкова хубаво, че Чарли едва се сдържа да не рухне в прегръдката му. Никой от тях не забеляза връщането на Пайпър, докато тя не изтика в дневната количката с храната. Чарли и Дан рязко се отдръпнаха един от друг, сякаш някой от родителите им току-що ги беше хванал да се натискат в мазето.

— Какво? Мислиш, че не видях онова, що е начертано[1]? — подхвърли Пайпър, като измъкваше шоколадов кроасан от панерчето за хляб. Отхапа, преглътна и си наля чаша черно кафе.

— Още една причина да избягате и да се ожените тайно.

— Да избягаме? — избъбри Чарли; бузите й вече поруменяваха. — Пайпър, ние дори не сме — Не е като…

Дан просто стоеше, с неловко скръстени ръце, взирайки се през прозореца към Сентрал Парк.

— Имах предвид себе си. Още една причина аз да избягам и да се омъжа тайно. Кроасанът. За да не ми се налага да гладувам цяла година, за да се побера в някаква изящна сватбена рокля, това е всичко. Има ли нещо, което искате да ми кажете? — Широко разтворените очи на Пайпър бяха самото олицетворение на престорената невинност.

— Не е сега моментът… — Чарли знаеше, че няма да опази нищо в тайна от Пайпър, но със сигурност не беше готова да води подобен разговор пред Дан.

— Аз, ъъ, след няколко минути ще тръгвам към корта. Само се отбих да, ъм, видя дали искаш да взема нещо. Сака ти с ракетите?

При тези думи Пайпър започна да се смее.

— Сакът й с ракетите? Двамата сте възхитителни, ама наистина. Каквото и да става тук, не е моя работа. Поне не и до по-късно довечера, когато всички ще вдигаме тост за победата ти на Откритото първенство на САЩ или ще давим мъката от загубата в реки от водка — и, да, ще изпиеш едно питие и в единия, и в другия случай, Чарли. После ще искам всички неприлични подробности. Дотогава обаче е достатъчно да кажа, че според мен двамата изглеждате очарователни заедно.

— Пайпър… — изрече предупредително Чарли със строго изражение.

— Благодаря? — обади се въпросително Дан. Обърна се към Чарли, която осъзна, че не изпитваше дори грам стеснение да стои там по халат за баня, с мокра коса. — Да те изчакам ли искаш, или да се срещнем там?

Чарли обърна лице към него и го погледна право в очите. Как така никога преди не беше забелязала необичайния им нюанс на сивото? Или как той четеше книга, истинска, нормална книга, отпечатана на хартия, винаги, когато се хранеше сам? Или как пукаше кокалчетата на пръстите си, когато беше нервен, но спираше в мига щом забележеше, че някой го гледа?

Повдигайки се на пръсти, Чарли притисна устни към неговите:

— Върви. Аз съм тук още час, а после трябва да се срещна с Марси в трапезарията на играчите. Ще ти изпратя есемес, когато тръгна.

Той кимна, целуна я отново, помаха на Пайпър, която беше заета да се преструва, че цялата сцена, разиграваща се на дивана, й е безразлична, и си тръгна. Чарли не се сдържа и се усмихна. Преди месеци тя подскачаше наоколо, отчаяно копнееща за изменчивото внимание на Марко. С удивление си помисли колко се изненада Марко, когато тя сложи край на връзката. И той, подобно на Тод, й беше показал, че взема правилното решение.

Чарли погледна Пайпър, но не каза нищо.

— Какво? — Пайпър сви рамене. — Мислиш, че в това изобщо има нещо изненадващо? Въпросът беше „кога“, не „дали“.

— О, хайде сега! — възкликна Чарли. Седна до Пайпър и придърпа една възглавница върху корема си.

— Ти и Дан? Моля ти се. Всеки, който има очи, можеше да види, че това се задава.

— Наистина ли съм толкова предсказуема?

— Да.

— Благодаря.

— Чарли! Малко самоосъзнаване, ако обичаш. Марко Валехо? Зийк Лейтън? Не точно това, което аз — или който и да е друг — бихме описали като подходящ материал за гадже. Но миловидният Дан с кротките очи с пуританската работна етика? Който по една случайност е също и висок, мил и много сладък? Изобщо недей да му мислиш.

— Даваме го бавно — каза Чарли, като набоде парче пъпеш от купа с плодова салата.

— Колко бавно?

— Изключително.

Пайпър наклони глава.

— Още не си спала с него?

— Да.

— „Да“ в смисъл че ми казваш това, или, да, разбира се, спала си?

— Просто и двамата мислим, че е по-добре да не правим нищо прибързано. Признаваме, че… не знам… че сме хлътнали един по друг. Просто все още не искаме да се гмурваме в леглото.

— Наистина.

— Всъщност не е минало чак толкова дълго време. Месец. Дори се целунахме за пръв път чак в Торонто. Нещата напреднаха малко в Синсинати, още малко в Ню Хейвън и ето ни сега.

— В такъв случай, докъде ви води това сега? Втора база? Трета?

Чарли й показа среден пръст.

— Смей се колкото си искаш. Сега си омъжена и обречена на живот от лишена от секс скука за вечни времена. Аз поне имам какво да очаквам с нетърпение.

— Добър довод.

Чарли отпи от истинското си кафе с кофеин — най-първата промяна, която наложи, след като уволни Тод — и каза:

— Той е наистина прекрасен, Пи. Остроумен, предан, мил, всичко както трябва. Но знаеш ли какво е най-хубавото? Нещата просто са лесни, когато съм с него. Той умее да свежда и най-сложните и заплетени неща до истински важното. Никакви игрички, никаква драма, никакви глупости от рода на: Той ще ми изпрати ли есемес? Харесва ли ме? Наистина е освежаващо.

— Така звучи. Щастлива съм за теб, Чарли. Заслужаваш да излизаш с някой, който не е задник.

— Изчервявам се. — Чарли погледна телефона си и видя колко е часът. — Трябва да бягам. Днес имаме много съкратена тренировка, но преди това имам среща с Марси.

Пайпър се изправи и отново преметна на рамо огромната си чанта.

— Надявам се, че ще пълзиш, умоляваш, увещаваш и ще я подкупиш, за да те тренира отново?

— Това горе-долу обобщава плана.

Двете се засмяха. Пайпър хвана ръцете на Чарли в своите и каза:

— Наритай малко задници довечера, Силвър. Мамка му, крайно време е да спечелиш едно от онези неща.

* * *

Чарли сложи сака с ракетите си на маса недалеч от прозорците, които предлагаха обширен изглед към ивицата от празни тренировъчни кортове. Стотиците играчи, които вече бяха отстранени в по-ранните кръгове, бяха напуснали Флъшинг Медоус. Някои си взеха почивка и се прибраха вкъщи; други заминаха, където бяха треньорите им, за няколко дни интензивни тренировки; трети продължиха с усилие към следващия турнир в подготовка за изтощителния азиатски етап от турнирите, последната права, преди да си вземат шест или осем свободни седмици в края на годината. Всички, които не бяха контузени и не се бяха оттеглили, щяха да започнат отново през януари в Австралия. И макар през това лято да бе имало седмици, когато Чарли си мислеше, че може да не е сред тях, беше решила, че каквото и да станеше в този финален мач, иска да си даде още една година.

Трапезарията за играчите, както и всяко друго място на Откритото първенство днес, беше почти празна. Обикновено там гъмжеше от играчи и техните антуражи от мениджъри, треньори, спаринг-партньори, агенти, семейства и приятели. Плоските екрани, висящи от тавана, обикновено показваха всички излъчвани на живо мачове, играещи се в момента на кортовете, докато майки и бавачки гонеха малки деца около масите, прилъгвайки ги с шоколадово мляко и зайчета от сирене чедър. Човек не можеше да измине и две крачки, без да чуе поне три езика. Навсякъде хората се блъскаха да си намерят място и си подвикваха на испански, хърватски, сръбски, немски, китайски, руски, френски и с всеки акцент на английския, който човек можеше да си представи. Хората оживено натискаха клавишите на лаптопи или айфони, докато се водеха преговори за всевъзможни бизнес сделки и се изготвяха разписания и планове за пътувания се резервираха, отменяха и отново се резервираха. Тя обичаше енергията, която се долавяше в трапезарията на играчите — особено по време на турнир от Големия шлем — знаейки, че след толкова много години в тези среди можеше да се приближи до кажи-речи всяка маса и да разпознае поне дузина души. Днес обаче беше смущаващо да я види толкова тиха.

Пресмятайки набързо какво беше яла вече за закуска (омлет от белтъци с филийка препечен ръжен хляб, плодова салата, бяло сирене и кафе) и по кое време щеше да тренира (в три часа) и да се състезава (в седем часа същата вечер), Чарли си избра гръцко парфе с йогурт и отделно от него протеиново блокче и банан.

— Късмет довечера — пожела й касиерката, жена, която също изглеждаше към средата на двайсетте си години, докато й подаваше касовата бележка.

Чарли се усмихна и й благодари. Когато се върна на масата, Марси вече се беше настанила.

— Какво да ти взема? — попита Чарли, докато оставяше подноса си. — Искаш ли обичайното си „джобче“ с пуйка и диетична кока-кола?

Марси поклати глава:

— Добре съм, нямам нужда от нищо. Вече си имам чай. — Обви ръце около вдигащата пара пластмасова чаша като човек, който се наслаждава на горещия си шоколад след каране на ски въпреки факта, че температурата отвън наближаваше трийсет и два градуса.

Чарли седна срещу предишната си треньорка.

Марси отпи от чая си:

— Чарли, почти невъзможно ми е да опиша колко се гордея с теб. Миналата година по това време беше на рехабилитация. Сега само след броени часове ще играеш на финал за Големия шлем. Наистина е невероятно. Толкова много го заслужаваш.

— Ти го заслужаваш — каза Чарли. Почувства как в гърлото й се оформя буца. — Тод свърши много работа по имиджа ми, а това, че Дан пътува с мен, направи тренировките по-продуктивни, но ти си тази, която ме научи на всичко. Ти пое нещата точно оттам, където ги остави баща ми, и изведе ударите и играта ми до следващото ниво. Ти ме научи как да се храня добре, без да се вманиачавам, как да вляза във форма, без напълно да полудявам по въпроса, как да се държа на корта и извън него. Можеш ли изобщо да си представиш какво щеше да направиш с мен, ако нещата в Чарлстън бяха станали, докато ти си ми треньорка, и бях спечелила мача, като бия сервис, преди противничката ми да е готова?

Марси се усмихна. Знаеше точно какво има предвид Чарли.

— Ти майтапиш ли се? Щях да те накарам да върнеш проклетата титла.

— Точно. Тод насърчи тази стратегия.

— Не съм изненадана.

— След онзи мач се мразех. Мразех и него.

— Съжалявам да го чуя, Чарли. Ти имаш нужните качества, за да побеждаваш честно и почтено. Не беше нужно да прибягваш до подобно изпълнение.

— Сега го знам. Което е една от причините, поради които освободих Тод. Хайде, давай, кажи го. Ти ме предупреди.

— Предупредих те. Но не бъди толкова сурова към себе си, Чарли.

— Е, както и да е. Всичко това е ужасно дългият ми, засукан начин да кажа, че съжалявам.

— Не ми дължиш извинение. Работихме заедно почти десет години. Да те изведа от юношите при професионалистите беше едно от най-удовлетворяващите неща, които съм правила някога — дори по-хубаво, отколкото когато самата аз го преживях. Няма нищо лошо в това, че искаше нова перспектива. Полезно е.

— На теория.

— Понякога и в действителност. Не звучи, сякаш Тод е бил най-подходящият, но има множество страхотни треньори.

— Искам теб — изрече припряно Чарли, макар че си беше планирала цяла тирада, дори я беше написала, за да каже точно каквото имаше предвид и да не забрави нищо. — Искам отново да работя с теб.

Марси мълчеше.

— Знам, че сигурно ме мразиш, Марс, или най-малкото мислиш, че съм идиотка, каквато определено бях, като сложих край на онова, което имахме. Но има ли някакъв начин да обмислиш да се върнеш обратно в екипа ми? Само за година. Една година. Смятам след това да се върна в колежа. А през следващата година искам да си скъсам задника от работа, за да спечеля турнирите, които не съм печелила още, но искам също и да отделя време да разгледам тези невероятни страни, които посещавам на всеки дванайсет месеца, но никога не съм виждала истински. Знам, че е прекалено да искам това, особено след всичко случило се, но… ще се присъединиш ли към мен?

Когато Марси се усмихна тъжно, Чарли разбра, че нямаше да стане.

— Липсва ми да гледам „Запази или продай“ с теб — каза Чарли.

Марси нададе късия си, лаещ, насечен смях:

— И на мен ми липсва. Гледаш ли „Нужда от ремонт“? Чип и Джоана адски ме дразнеха, но сега в известен смисъл си падам по тях.

— И аз! Малко ми втръсна от манията й по шкафчетата с осветление и тъмните плотове, но мога да й простя.

— Чарли? — Марси прочисти гърло, после отпи малко чай, сякаш за да укрепи силата на волята си. — Не мога да се върна да те тренирам.

Чарли почувства как бузите й почервеняват. Разбира се, че Марси не искаше да се върне след начина, по който Чарли се беше отнесла с нея. Почувства се глупаво, че изобщо пита.

— С огромно удоволствие бих работила отново с теб. Почти не се усещаше като работа, нали? Но си вземам малко… лично време. Бременна съм.

Чарли почувства как я заля облекчение.

— Бременна си? Наистина ли?

— Четвъртият инвитро курс се оказа вълшебен. Току-що преминах критичния период от дванайсет седмици. Терминът ми е следващия февруари.

— О, боже мой. Поздравления! Знам, че опитваше от толкова отдавна, а дори не попитах как върви… Толкова се радвам за вас двамата!

Цялото лице на Марси светна:

— Благодаря. Страхотно сме развълнувани! Но както можеш да си представиш, Уил смята да ме държи изкъсо през следващите шест месеца. Абсолютно никакви пътувания по света и никакво пътуване където и да било след седмия месец. Така че, както виждаш, точно в момента не ставам за ходене по турнири.

Чарли се засмя:

— Не, бих казала, че не.

— Но, Чарли? Иска ми се да можех.

— Сериозно ли говориш? — попита момичето.

— Да. Щях да се върна на мига. Това бяха едни от най-хубавите години в кариерата ми.

— Също и в моята — каза Чарли и избърса една случайна сълза.

— Хей! Никакъв плач в деня на финал. Това са все хубави неща. Как се чувстваш в очакване на тази вечер?

Чарли се усмихна през сълзи. Знаеше, че само част от емоцията бе свързана с Марси, че огромна част се дължеше на факта, че бе зашеметена от реалността на преживяването да стигне до финалите на Откритото първенство на САЩ. Като американка. И фаворитка. Тази вечер щеше да играе под прожекторите на роден терен, докато двайсет и три хилядната публика крещи името й отново и отново, и отново. Беше почти твърде много, за да го проумее.

Отпи глътка вода.

— Дори не знам как се чувствам. Физически се чувствам силна и готова. В емоционално отношение съм нервна развалина. Предполагам, че изпитвам също и облекчение, задето ще играя срещу Карина, а не срещу Наталия.

— Бях на „Емиратс“ за полуфиналите срещу Наталия. Ти просто съсипа играта й. Разнищи я точка по точка. Ти контролираше темпото на мача и не й отстъпи дори на сантиметър. Беше фокусирана, методична и напълно владееше положението. Не е нужно да ти казвам, че спечелването на поредни сетове в полуфинал от турнир за Големия шлем е направо дяволски впечатляващо, а щом можеш да го направиш там — срещу Наталия Иванов — можеш да го направиш и тази вечер.

— Благодаря ти — каза Чарли. Седна по-изправена и изпъна рамене. — Благодаря ти за всичко, което направи за мен. Винаги. Малката е такава късметлийка да има теб за майка.

— Малката?

— Трябва да е момиче.

— Наистина е момиче.

— Вече знаеш? — попита Чарли с широко разтворени очи.

— Сега правят кръвен тест за майки в напреднала възраст като мен. Да, момиче. Може би някой ден ще ми помагаш да я уча да играе?

Чарли заобиколи масата, седна на пейката до Марси и я прегърна силно.

— За мен ще е чест.

[1] „И ето, що е начертано: мене, мене, текел, упарсин“ — Книга на пророк Даниила, 5:25. — Б.пр. ↑

23
Шарлот Силвър. Готова за игра

Открито първенство на САЩ

август 2016

Чарли гледаше как Карина Гайгер отговаря блестящо на въпросите на репортерката от ESPN. Двете жени стояха в дългия коридор, който водеше от съблекалнята към корта на „Артър Аш Стейдиъм“. Бяха заобиколени от рамкирани черно-бели снимки на всички шампиони, които бяха играли на този корт или година, или десетилетие, или половин век преди тях: Щефи, Пийт, Андре, Роджър, Стефан, Дженифър, Марко, Криси, Мартина, Риналдо, Джон, Серина, Джими, Наталия, Винъс Рафа, Анди, Мария. Иначе не беше изискано или особено впечатляващо — просто коридор без прозорци, който й се струваше тъмен и създаваше малко индустриално усещане, ако не бяха легендите, които се взираха в тях от всички посоки.

— Какво се надявате да постигнете на този мач днес? — обърна се репортерката към Карина, като тикна микрофона под брадичката й.

Карина, обикновено дружелюбна, не можа да възпре презрителното изражение на лицето си.

— Да постигна? — попита тя на английски с акцент. Погледна остро репортерката. — Е, не съм дошла тук днес да усъвършенствам бекхенда си — каза тя и отново нахлузи грамадните си слушалки.

— Успех, Карина! — провикна се репортерката, но Карина вече бе преметнала на рамо сака с ракетите си и се беше отправила към вратата, където щеше да подскача и да крачи насам-натам, чакайки Чарли да приключи с интервюто си, за да може излизането на двете на корта да бъде официално оповестено.

— А тук стои Шарлот Силвър, поставена под номер две в световната ранглиста на женския тенис и явно фаворитка на публиката на Флъшинг Медоус днес. Шарлот, как се чувстваш точно в момента?

Репортерите обожаваха този въпрос, а всеки състезател в историята на играта отговаряше с вариация по темата: „Точно сега се чувствам наистина уверен/а във формата си. Готов/а съм“.

И Чарли каза именно това. Беше изненадана, както винаги, когато репортерката закима ентусиазирано, сякаш Чарли току-що бе споделила невероятно откровение.

— Сигурно е доста вълнуващо преживяване да стоиш в компанията на такива легенди — отбеляза жената; начервената й уста кръжеше на сантиметри от микрофона.

Чарли зачака въпроса, но, както често се случва, такъв не последва.

— Определено — каза Чарли, като я гледаше право в очите. Видя как обективът на камерата се доближава за снимка в близък план над рамото на репортерката. — А това е особено важна вечер за мен. Ще бъде предпоследното ми Открито първенство на САЩ изобщо.

Чарли почувства как тишината се спуска над коридора, преди да я чуе.

— Това означава ли… Да не искаш да кажеш… Това оповестяване на оттегляне ли е? — изпелтечи репортерката.

Чарли се наведе напред и забеляза Дан да й намига. Той и Джейк вече знаеха плана й, но това щеше да е първият път, в който баща й щеше да чуе за него. Тя взе микрофона и вместо да отговори на репортерката, отклони поглед настрани, право към баща си:

— Да, такова е. Независимо дали ще спечеля, или ще загубя тук тази вечер, ще играя професионално само още една година. Откритото първенство на САЩ догодина ще бъде последният ми голям турнир.

Изненадата върху лицето на господин Силвър можеше да съперничи само на тази на репортерката, която явно не беше подготвена да се отклонява от обичайния сценарий преди мача. Тя се закашля, понечи да зададе въпрос, а после спря. Накрая, каза:

— Не е ли необичайно за състезателка, която е само на двайсет и пет и по всеобщо мнение на върха на кариерата си, да се оттегли? Някакво допълнително обяснение за решението ти? Какво следва оттук нататък за Шарлот Силвър?

Чарли каза само:

— Извинете ме, но ми предстои да играя мач.

— Да, да — промърмори репортерката, очевидно напълно забравила повода за интервюто, предвид сензационната новина, до която се беше добрала. — Желаем ти успех днес. И винаги.

Чарли моментално почувства как ръката на баща й се сключи върху рамото й. Обърна се да го погледне и се хвърли на врата му.

— Време е — прошепна, заровила лице във врата му.

— Сигурна ли си? — попита той, така че само тя да го чуе.

Тя се дръпна малко назад и кимна:

— Да. Още една година. Най-накрая ми се струва достатъчно.

Около очите на баща й се появиха ситни бръчици, когато се усмихна:

— Повече от достатъчно е; невероятно е колко много постигна. Колко старания положи. Но най-хубавата част е, че и сама чувстваш това. Винаги съм искал това за теб.

— Знам, татко. И го оценявам, повече, отколкото предполагаш.

— Шарлот? Карина? Време е за представянията — провикна се Изабел, като погледна огромния дигитален часовник, който отброяваше секундите от високото си място над входа на корта.

Баща й я целуна по бузата. Зад него Дан й се ухили и й отправи многозначителен поглед, а Джейк вдигна окуражително палци. Един от служителите на турнира направи знак на антуражите на Чарли и Карина да го последват през друг изход, където щеше да ги придружи до съответните им места в ложите за близките на играчите. Вратата, водеща към корта, беше само за играчите. На жените щеше да им се наложи да минат през нея сами.

Чарли заслуша, докато коментаторът изреждаше най-важните моменти и постижения в кариерата на Карина: достигнала до номер едно в световната ранглиста; класирала се за финалите на Голям шлем шест пъти и спечелила три от тях; най-младата жена в последните десет години, спечелила два последователни Шлема. На екрана се виждаше как шумната американска публика я аплодира, както биха аплодирали всеки състезател на финала, но беше очевидно, че се вълнуват за Чарли. Когато коментаторът започна да изрежда постиженията на Чарли, публиката удави гласа му. Чарли се опитваше да го слуша как описва биографията й, да го чуе как се опитва да побере двайсет и няколко години от живота й в един-единствен абзац, но шумът и емоцията бяха твърде непреодолими. Когато най-накрая дойде време да направи първите си стъпки на легендарния корт, беше толкова зашеметена, че се наложи Изабел да я побутне настойчиво.

Аплодисментите бяха оглушителни. Звучаха, сякаш започваха в секторите най-близо до мястото, откъдето бе влязла Чарли, и се носеха на вълни от ложа на ложа, от сектор на сектор и от едната до другата страна със силата на ураган. На целия стадион нямаше и един човек, който да е останал седнал на мястото си: изглеждаше, сякаш абсолютно всеки един от двайсет и трите хиляди души, излезли през тази великолепна августовска вечер, бе на крака, надаваше възгласи и ръкопляскаше. Когато вдигна ръка и им помаха, те отговориха с мощен рев. Чарли почувства вибриращото ехо в гърдите си, развълнуваните викове, които почти граничеха с истерия.

Докато подреждаше ракетите си до стола и отваряше първата си бутилка „Гаторейд“, Чарли хвърли поглед към ложата за близките си. На най-първия ред бяха Джейк и Бенджи, седнали един до друг. Несъмнено камерите на стадиона се възползваха с пълна сила от шанса да заснемат купища кадри с тях двамата: Sports Illustrated току-що бяха пуснали новия си брой, първия път в историята, когато представяха на корицата си спортист, открито признал гей наклонностите си. Бенджи беше сниман в екипа и каската си на „Долфинс“, с ярък грим под очите, взирайки се право в обектива на камерата, с издути от мускули ръце, скръстени върху масивните му гърди. Заглавието над снимката гласеше „ПРЕГЛЪТНЕТЕ ГО“ с едър бял шрифт, а точно отдолу, с по-малки букви: „Любимият куотърбек на футбола разкрива наклонностите си и изобщо не му пука какво мислите по въпроса“. Както се очакваше, медиите бяха пощурели, когато Бенджи за пръв път оповести новината по-рано през лятото, но след няколко седмици на неспирно отразяване и грижливо режисирани изявления в негова подкрепа от страна на Националната футболна лига историята започваше да отшумява. Чарли никога не беше виждала Джейк по-щастлив. До тях седяха баща й и Ейлийн. За следващия месец беше планирана малка сватбена церемония в тесен семеен кръг и Чарли вече им беше избрала подарък: два билета за околосветско пътешествие, за да изследват, да се отпуснат и, надяваше се, да я посещават в далечни градове.

На реда зад тях бяха Пайпър и Ронин, които щяха да заминат със среднощен полет за медения си месец в Южна Америка. Пайпър улови погледа на Чарли и отвори очи толкова широко, че Чарли избухна в смях. Чарли кимна. Пайпър я погледна с изражение, което казваше: Сериозно ли?, и хвърли лукав поглед към дясната си страна, където седеше не друг, а Зийк Лейтън, който махаше бодро на Чарли и се опитваше да влезе в обектива на камерите. Всеки път, щом някоя камера го уловеше и покажеше образа му върху огромните екрани, осеяли стадиона, публиката полудяваше. На третия и последен ред Дан седеше сам. Тя знаеше, че баща й, Джейк, а вероятно и Пайпър, го бяха поканили да седне при тях, но той обичаше да гледа от мястото си зад другите и да проучва всяка точка със съсредоточеното внимание на хирург по време на операция. Щеше да пресмята и анализира. Щеше да я призовава със силата на волята си да спечели. А когато всичко свършеше, след като бе спечелила убедително или беше претърпяла унизителна загуба, или нещо по средата, той щеше да обвие ръка около нея и да я попита дали иска да пробват новия корейски ресторант за нудли, за който беше прочел. Чарли го видя как масажира челото си, описвайки нервни кръгове, но въпреки това му се усмихна.

Загрявката мина толкова бързо, че хвърлянето на монетата почти завари Чарли неподготвена. Когато главният рефер й даде знак, че е спечелила, тя автоматично избра да бие сервис. Карина й хвърли суров поглед и се оттегли обратно към стола си. Жените щяха да имат една последна минута тишина, преди играта да започне официално, но Чарли я повика по име.

Момчетата и момичетата, които носеха топките, страничните съдии, главният рефер и хилядите фенове до един гледаха как Карина бавно се обърна. Огромното й тяло, цялото само мускули, беше изненадващо гъвкаво и тя измина разстоянието до мрежата на три дълги крачки. Повдигна вежда.

Чарли се отправи към мрежата и застана по-близо до Карина, отколкото се харесваше на която и да е от двете: остро си даваше сметка за присъствието на камерите и искаше никой да не я чуе. Когато се наведе, с устни, почти докосващи ухото на противничката й, и с бързо биещо сърце, тя каза:

— Съжалявам за онова, което направих в Чарлстън. Беше нечестен начин да победя.

Карина направи две стъпки назад и я погледна в очите. Удържаха взаимно погледите си за няколко секунди, после Карина кимна:

— Благодаря.

Обратно в стола си, Чарли отпи глътка „Гаторейд“ и отхапа от банана. Трийсет секунди до старта. Хвърли последен поглед към ложата на близките си и почувства огромен прилив на благодарност за хората в живота си, а после, в последните останали секунди, измъкна ламинираната снимка, която държеше в сака с ракетите си, откакто се помнеше, и я подпря на страничната облегалка на стола си. Днес майка й щеше да гледа от най-хубавото място на трибуните.

Чарли стигна с подтичване до мястото си в очертанията на корта, докато Карина вървеше с големи крачки към своето. Заподскача на пръсти, очаквайки нервите й да се успокоят, да я обземе познатото завладяващо чувство на спокойствие. От другата страна на мрежата съперничката й си поемаше дъх на големи, жадни глътки, очевидно опитвайки се да овладее собствения си твърде силен прилив на адреналин. Главният рефер се приведе напред и с властен глас обяви:

— Първи сет. Шарлот Силвър, готова за сервис. Започнете играта!

Чарли си пое дълбоко дъх и се опита да го изпусне възможно най-бавно. Случваше се. Заби пети в земята, подхвърли топката три пъти и с ясен ум я запрати във въздуха. Топката изчезна в прожекторите на стадиона и за миг Чарли почувства да я пробожда паника и несигурност, но въпреки това устреми тялото си напред, в съчетание от мускулна памет, вяра и пламенна надежда, знаейки, че е готова за всичко.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.